BENTE PEDERSEN

Et barn til låns

Copyright © 2006 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7407-2

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

1. påskedag 1874

Ingrid våknet i et fremmed værelse. Blå vegger, fortrukne gardiner som dagslyset knapt kunne sive igjennom, en jernovn, kjøkkenbord, slagbenk og stoler.

Hun skrek.

Øyeblikket etterpå sto en mann barføtt på den vevde matta og grep henne om skuldrene, og Ingrid skrek enda mer. Hun strittet imot da han trakk henne mot brystet, hun slo ham med knyttnevene mot ulltrøya, og han hysjet mildt på henne. Mannen var ukjent og kjent på samme tid.

Han sa navnet hennes. – Ingrid, du er i Tromsø. Det går bra.

Da husket hun hvor hun var, og hvorfor. Hun husket hvem den mørke mannen med kinnsøkkene var: Johannes Borge. Han hadde åpnet hjemmet sitt for henne, og nå laget hun oppstandelse og forlegenhet. Han så ut som om han angret seg allerede. Hva tenkte hun på?

Skriket forstummet.

Rødmende trakk Ingrid seg ut av armene hans. Hun sto i bare underbenklærne og foldet armene foran brystet. Johannes var like brydd som henne. Han snublet bakover og visste ikke helt hvor han skulle gjøre av seg. Han var ikke vant til å ha kvinner i huset – langt mindre i armene.

– Unnskyld, hvisket hun.

Det var ikke engang mørkt. Hva måtte han ikke tro om henne? Hun oppførte seg som en galning. Her hadde de hjulpet henne, både han og Rehnberg-frøknene, og så oppførte hun seg som han var fanden selv. Men uansett om hun skammet seg over sin egen oppførsel, fikk hun seg ikke til å late som ingenting. Å sette seg ned og late som om alt var helt alminnelig, var ikke mulig.

– Det har vært en lang natt. Johannes unnskyldte henne gjerne. Han holdt avstand, og Ingrid kunne ha omfavnet ham for den vennligheten og forståelsen han viste.

– Er det langt på dag?

– Det er snart kirketid. Jeg burde nok ha vært på tur dit, men jeg tenker jeg står over i dag. Vårherre unnskylder meg sikkert.

Ingrid visste ikke om Vårherre unnskyldte henne.

– Jeg er vant til å sove om dagen, sa Johannes.

Han var på langt nær uthvilt, men hun var enda trettere. Det begynte visst å gå opp for henne hva hun hadde gjort. Reisen hadde ikke vært så slitsom, men Ingrid fra gården i Målselvdalen var ikke vant til å reise. Han burde ha sagt nei da hun spurte ham.

– Du trenger å sove mer, Ingrid ...

Hun ville ikke ha omsorg, for hun fortjente den ikke. Hun hadde gjort noe helt uopprettelig. Øynene ble fylt med tårer. De veltet opp i henne, og ingenting kunne stanse dem. Hun så ned for å skjule at hun gråt, men ingenting kunne skjules. Betydningen av det hun egentlig hadde gjort, gikk opp for henne med full tyngde. Så engstelige de måtte være hjemme! Før hun visste ordet av det, måtte hun brekke seg.

Johannes hjalp henne ned på en stol. Han kom med en fuktig klut og vasket ansiktet hennes. Han holdt armene om henne og skjulte ansiktet hennes mot skuldra, så hun skulle slippe å se at hun hadde kastet opp på gulvet. Men hun visste det, og det var nok. Skammen gjorde henne glovarm, men tårene stoppet ikke på lenge. Da de gjorde det, tørket han opp på golvet, men sa fortsatt ikke et ord.

Johannes var en vennlig sjel.

Ingrid hadde vanskelig for å møte blikket hans.

– Du kan reise hjem, sa han med ryggen til henne. – Jeg reiser gjerne sammen med deg, så kan jeg hjelpe deg med å forklare det for familien. Vi er ikke nødt til å si sannheten.

Ingrid rettet seg opp, men tårene rant fortsatt.

– Så snill du er, snufset hun. – Det er ikke rart at Stina er så glad i deg. Men jeg kan ikke reise hjem nå. Jeg må bli her og fullføre dette.

Han nikket. – Så blir du så lenge som du må. Men vi skal ikke snakke om Stina. Ikke om det hun føler for meg, eller det jeg føler for henne. Det blir uansett ikke noe av.

Ingrid godtok det.

– Unnskyld! Det var visst alt hun sa til ham. Men hun skyldte ham både denne og andre unnskyldninger. Hun hadde gått for langt da hun nevnte Stina.

– Du har ingenting å unnskylde, Ingrid.

– Du tar feil. Men jeg må gjøre dette.

Hun visste hva hun gjorde. Hun skulle holde seg i skjul til det var tid for å reise hjem i skam. Hun hadde rygg til å bære det som måtte komme. Hun tålte å miste sitt gode vanv ogrykte, for det betydde ingenting for henne. Det ville ikke klebe ved broren eller Stina. Folk ville vite at de ikke hadde noen skyld i dette. Etterpå skulle hun være sammen med Aron. Hvem ville ellers ha henne?

1

– Forstår du ikke at jeg gjør meg mine tanker? Iver snakket uten å se på Stina.

Senga i det lille kammerset under skråtaket var smal, men de klarte likevel å holde en viss avstand til hverandre. Stina holdt fast i sin sengekant og lå nærmest oppå den, og de hadde hvert sitt teppe. Hun hadde tullet seg inn i sitt, men hun frøs like fullt. Værelset var kjølig, for Iver likte å ha det svalt. Selv syntes hun best om varme.

– Du og Ingrid, dere vet alt om hverandre, helt fra dere møtte hverandre første gang, ikke sant? fortsatte Iver med lav, innstendig røst. – Og dette er det verste Ingrid noensinne har gjort. Det mest avgjørende. Du skjønner hvorfor jeg synes det er rart at hun ikke engang har antydet noe til deg?

Stina skjønte det. I hans sted ville hun også ha vært mistenksom. Men hun visste ingenting. Og hun kunne heller ikke fortelle Iver at dette så langt ifra var det verste Ingrid hadde gjort.

– Hun har ikke sagt noe. Hun sluttet å si noe – etter Aron.

Iver tok ikke fremmedkarens navn i sin munn, men han knyttet nevene, der han lå under teppet. Det hjalp ikke å fortelle seg selv at Aron Eriksen var død. Mannen hadde aldri vært mer levende!

Iver var begynt å tro på at de hadde gått sammen om å lure ham – eller hans og Ingrids familie. Stina var med på det. Hvordan kunne det være annerledes? Hun og Ingrid visste alt om hverandre, hun nektet ikke engang for det. Aron måtte være en del av hemmelighetene deres. Hvorfor skulle Ingrid ellers forlate hjemmet sitt – alt hun kjente og alle som var glade i henne? Det måtte kun være på grunn av den tateren, som hun ville gå gjennom ild og vann for.

Hvis Aron levde, var kanskje Ingrid i live.

Hvis han var død, var Ingrid død.

Iver sukket knapt hørbart. Gode Gud, som han hadde stelt seg! Hans eneste forsvar var at det hadde vært en forvirrende tid. Bunnen av hans verden hadde falt ut sist sommer. Det hadde vært dumt av ham å tvinge seg på Stina, men det var ikke hans skyld at dette hadde ført til ekteskap. Han hadde latt seg lede ut i fristelse. Hvorfor skulle han ikke takke ja når han kunne få det han hadde lyst på? Stina hadde bedt om det, men han ville aldri forstå hvorfor. Grunnene hun hadde gitt, holdt ikke vann.

Hadde en av dem vært å skape en avledning?

Et bryllup var den eneste anledningen som var stor nok til å samle så mye folk at Ingrid kunne forsvinne uten at noen merket det på mange timer.

Stina hadde sett svært forbauset ut morgenen etter, men kvinner forstilte seg hele tida. Han kunne ikke vite om det var ekte.

– Jeg visste ikke om det, Iver! forsikret hun da tausheten hans ble lang og talende. – Jeg vet ingenting!

– Jeg hører at du sier det.

Iver ønsket han kunne gå tilbake til bryllupsnatta, i det minste. Da hadde hun latt ham holde rundt henne og elske med henne. Det hadde vært rart og klossete, for ingen av dem kunne noe om det å være ektefolk. De skulle lære det sammen, og han hadde trodd hun ville like det. Han ville ha likt det veldig godt dersom hun hadde gitt ham lov. Men hun vek unna hendene hans som om det lå styggedom i dem. Når han sto ved sida av henne, tok hun et steg bort fra ham. Selv blikket hennes vek unna om han prøvde å fange det.

Iver hadde hørt sagt at forferdelige hendelser kunne binde ektefolk sammen. Folk hadde snakket om det da Jakob ble borte. Han hadde vært liten da, men han husket fortsatt kjerringene som hvisket seg imellom om at Halvor og Anna ikke slapp hverandres hender etter at de mistet enda en sønn. Det hadde ligget ærefrykt i slarvet. Ikke misunnelse, for ingen kunne misunne noen som led foreldrenes skjebne, men nærheten mellom mora og faren hadde vært enestående – og langt fra alle kunne si de hadde noe som lignet.

Han og Stina kom nok aldri til å få et så nært forhold at det var vanskelig å si hvor den ene begynte og den andre sluttet. De klarte ikke engang å trøste hverandre – eller å riste av seg mistenksomheten.

– God natt, hvisket han.

– God natt, svarte hun.

Ord som ikke hadde noen betydning, men som i det minste antydet høflighet. Uten den hadde de ingenting.

De sov ikke mye om nettene. Hver for seg lå de helt stille i sengen, der begge prøvde så hardt å sovne at det ble umulig. I stedet lå de og lyttet etter den andres åndedrag og minste bevegelse. De lette forgjeves etter et eneste ord som kunne bygge bro over avgrunnen. Det ga dårlig hvile.

Neste morgen dro Iver av gårde alene. Han spiste noen rugbrødskiver med et tykt smørlag stående ved benken. Magen knøt seg, men han tvang ned maten. Han kom til å trenge noe å gå på. Kaffe hadde smakt, men han hadde ikke tid til å fyre opp i ovnen.

I bislaget, da han var på vei ut, møtte han Henrik, som var kledd for fjøset. De vekslet noen ord, så familien fikk vite hvor Iver hadde tenkt seg og slapp å bli engstelige for ham. De var lettskremte på Jakobvollen om dagen.

Han lot hesten hvile og dro av gårde på ski. Nå hadde han bare seg selv å tenke på. Han tok i alt han kunne fra første stavtak, og hogg stavene ned i skaren. Det gjorde vondt i overarmene, i skuldrene og i korsryggen. Men å kjenne på smerten var bra. Han staket seg varm og svett, og farten ble større. Ingenting rundt ham føltes virkelig – smerten i senene, vindsuset omkring ham, hjertet som hamret, blodsmaken i munnen, tårene som gjorde øynene såre.

Morgenen var fortsatt kjølig. Fjellene var som skåret i himmelen med tollekniv, og i øst så det ut som om den frynsete skogtoppen sto i brann. Rødskjæret fra sola glødet. Det kom nok til å bli en varm dag. Ut mot havet kom isen til å bråne, og ungene som lekte ytterst mot iskanten, ville ikke komme så langt ut som dagen før.

Herregud, så redd han var!

Iver staket som en rasende, nærmest i blinde. Ansiktet var vått, men han visste ikke om det var av svette eller tårer. Han laget sitt eget spor og fulgte bredden mot fjorden. De hadde gjort akkurat det samme dagen før. Det skulle ikke være noe nytt å finne. Det måtte ikke være noe å finne. Hvis han fant henne her, kom hun til å være død.

Stina gjorde ham usikker. Hun virket oppriktig når hun sa at hun ikke visste noe. Men hvordan kunne han tro på henne?

Hvis hun var uvitende, hadde han allerede skuffet henne – like dypt som hun skuffet ham dersom hun var med på dette. Uansett hvordan det hadde seg, hadde de begge tapt. Men avtalen deres var for gode og onde dager. Kanskje kom de gode når de var blitt mer vant til hverandre?

Utpå formiddagen så han folk, men de holdt seg på avstand. Det var like godt. Iver hadde ikke noe å si. Og at de ikke søkte ham, tok han som et bevis på at de ikke hadde sett henne. Godt nytt fortalte man gjerne.

Han tok ikke pauser, men nå lette han ikke lenger. Dersom Ingrid var et sted langs bredden, ville han sikkert ikke se henne likevel. Han hadde altfor mye sinne og sorg og skuffelse som måtte ut. Alt han så, hørte fortida til. Det levde bak øyelokkene, like tydelig som den virkeligheten han kunne se foran seg med åpne øyne.

Iskanten var der før han visste ordet av det, og så brått at han ikke så den før skituppene sank ned i saltvannet. Selv om han presset stavene ned i isen for å bremse, gjorde det ingen forskjell. Isen brakk bak ham, og han sank før han egentlig skjønte hva som skjedde.

Iver lukket øynene og mistet pusten da isvannet trakk gjennom alle kleslagene og nådde huden. Sjokket slo ham nesten ut.

Først følte han en uendelig fred. Så drakk han sjøvann, og alt han visste, var at han kjempet for livet. Lungene holdt på å sprenges, det dundret mot ørene, og til slutt omsluttet mørket ham. Han sparket fra, men ble trukket ned, samme hva han gjorde. Den ene neven fridde seg fra votten og skistaven. Barhanda klorte mot det andre handleddet til han hadde også den neven bar. Det var så kaldt at han ikke klarte å bevege seg skikkelig. Klærne var tunge, og beksømmerne trakk ham ned. Han klarte heller ikke å få føttene ut av skinnløkkene som bandt skoene til skiene. Det presset mot øynene da han lot seg synke dypere i vannet, og han prøvde å la være å puste mens han bøyde seg. Fingrene var stive, men de fikk tak i løkka på den høyre foten.

Lungene sved og truet med å gi opp, men han bet tennene sammen. Han fikk lirket av seg bindinga og kjente det letne da han sparket av seg den ene skien. I den samme bevegelsen søkte han oppover, mot det som var litt lysere i det mørke vannet.

Gispende brøt han vannflata, og han hutret da lufta traff huden. Armene padlet så han skulle holde seg flytende, men fortsatt var det mye som trakk ned.

– Hjelp!

Stemmen tilhørte ham. Han hadde aldri vært flink til å be om ting, men nå trengte han virkelig hjelp. Iver skrek enda noen ganger, men så maktet verken strupen eller brystet mer. Han var ikke langt fra land, men han ville ikke komme seg til fjæra med skien på venstrefoten. Det var tungt nok å sparke fra med de tunge skoene. Han trodde ikke at han ville klare å få dem av seg. Skien kunne han greie. Men da måtte han under vann igjen. Allerede skalv han så voldsomt at fastlandet på begge breddene nærmest danset foran øynene på ham.

Han trakk inn luft så det sved i brystet og han holdt på å svime av. Så dykket han. Det var mye verre enn med den første skien. Han slo seg nesten sanseløs da tuppen traff ham i panna. Begge nevene holdt fast i skien, og han prøvde å bende den av foten, men skinnet hadde rukket å krympe i vannet. Remma hadde alltid sittet stramt; det var han selv som hadde gjort den slik. Han fortsatte å synke mens han slet i løkka på bindinga som ikke ville gi slipp på skosnuten. Da lungene ikke klarte mer og han var nødt til å kjempe seg oppover igjen, innså han at med mindre han klarte å få av seg skoen, hadde han tapt.

Lyset traff ham som en hvit vegg. Lyset og kulda og en kvinnestemme som skrek.

– Hvor i helvete er du, mann?

Iver ville si noe, men det fantes ikke stemme igjen i ham. Han slo med den ene armen mot vannflata da han kjente at han ble trukket nedover, men han var slett ikke sikker på om hun hørte ham. Han var ikke engang sikker på om hun virkelig fantes.

Det gjorde ikke noe.

Ingenting gjorde noe.

– Ingrid, sa han, men det kom ikke en lyd. Leppene sprakk bare. De sved da han svelget vann.

Så grep ei hand seg fast i kragen på ham. Skuldrene hans skubbet borti ei båtripe. Han glippet med øynene, men alt han så, var den blågrå himmelen med flytende, grå skyer.

Stemmen kom rett ut av himmelen.

– Jeg rår ikke med å få deg opp i båten. Jeg må binde deg fast. Klarer du å holde om ripa så lenge?

Han nikket visst, og på uforklarlig vis maktet han å gripe tak i båtsida. Et par smale, hvite kvinnfolkhender hjalp ham. I neste øyeblikk så han henne. Hun dekket hele himmelen da hun bøyde seg over ham og snodde noe omkring overkroppen hans. Et tau. Iver mistet bevisstheten akkurat da hun fikk festet det.

Han kom til seg selv da hælene slo mot et trappetrinn. Hun prøvde å slepe ham opp ei trapp. Han ville hjelpe til, men det fantes ikke styrke i verken armene eller beina. Trappa var heldigvis ikke lang. Tre trinn. En lav dørstokk. Skjørtene hennes som strøk over ansiktet hans. Ei dør som lukket seg.

– Er du i live? spurte hun.

– Laura. Han gjenkjente henne. Søster til Lasse fra Gullhav.

– I live, slo hun fast og hentet en kniv og skar opp skolissene.

Han lå midt på kjøkkengolvet og kjente varmen fra ovnen. Nå var han nesten sikker på at han ikke skulle dø. Takknemlig lukket han øynene.

– Jeg må få av deg klærne, sa hun. – Du har ingenting jeg ikke har sett før.

Han burde blitt varmere av det, men han frøs fortsatt. Han hakket tenner så han ikke våget å si noe, for da kom han sikkert til å bite av seg tunga. Han kom til å tenke på at Laura var blitt enke to ganger og hadde vært ute en vinterdag før, så han lot henne herje med ham slik hun ville. Det endte med at han satt inntullet i alt hun hadde av tepper. Da han sluttet å skjelve, ga hun ham kaffe. Klærne hans tørket på ei snor over ovnen, og lukten av våt vadmel og ull spredte seg i kjøkkenet.

– Hva er det med dere på Jakobvollen? spurte hun som hadde reddet livet hans. – Hva er det med dere og elva?

– Fjorden. Dette var fjorden.

Hun nikket. – Vet Stina at du er her? Blir hun ikke redd om du ikke kommer hjem til natta?

Laura hadde tjent sammen med Stina hos gjestgiveren. Alle som kjente Stina, hadde omsorg for henne. Hun var vennlig og snill og lett å like.

– Jeg skal hjem til natta, hvisket han. Isvannet hadde gjort noe med stemmen hans.

Laura så på ham med blå øyne under høyt hevede bryn. Hun hadde armene foldet foran barmen, og de rakk så vidt rundt. Det var ikke for ingenting hun hadde vært gift to ganger før hun rakk å bli femogtyve. Hun var et pent kvinnfolk.

– Det kommer an på om klærne tørker, sa hun. – Med mindre du vil låne noen etter mannen min? Du foretrekker kanskje å gå selv? Han hadde ski også.

Iver ville klarne stemmen og takke ja, men så fortsatte hun å snakke som om han var en gammel kjenning. Han forsto at hun var sint på ham – og at det var for Stinas skyld.

– Jeg tror du er tullete! Nå får du varmen i kroppen, så skal jeg selv kjøre deg hjem, siden du så nødig blir her. Han hadde hest også, mannen min.

– Stina må ikke få vite om dette!

Han måtte si det to ganger.

– At jeg tok deg inn? Hun forsto ikke likevel.

– Fjorden. At jeg gikk igjennom isen. Hun blir bare redd.

For Stinas skyld fikk han viljen sin. Laura tenkte på Stina og syntes han var et idiotisk mannfolk. Men da klærne hans var tørket, bikket hun ham i sleden og kjørte ham til Gullhav i senkvelden. Derfra tok broren Lasse over. Da var Iver stødig nok til å gå selv. Ansiktet hans hadde frostblemmer, men på siste stykket av veien hjem laget Iver en historie som var litt mindre farlig enn sannheten.

Han hadde gått i ei råk han ikke hadde sett. Det hadde vært like ved bredden. Men skiene hadde han mistet. Han nevnte ikke Laura med et eneste ord.

De hadde engstet seg for ham. Lisa hadde tordenskyer i øynene, men hun sa ingenting. Ennå var han husbonden og ikke svigersønnen i tankene hennes.

– Det var tullstykke av deg, buldret Halvor. – Men jeg bruker ikke tid på å kjefte på en voksen mann. Du vet selv hva du gjør.

Stina var rasende og redd på samme tid, men hun skjente ikke før de var alene.

– Var det bare under isen du ikke hadde lett? freste hun da hun var på sitt sinteste.

Iver tok imot. Han fortjente ikke mer enn han fikk.

Og Stina kjeftet fra seg og ble trett. Den natta sov hun.

Iver fikk ikke blund på øynene.

Morgenen etter sa han til Stina at de kanskje fikk reise til Tromsø.

Kan hende var Ingrid der.