BENTE PEDERSEN

Svik

Copyright © 2006 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7408-9

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

– Har ungen min fått en far og ei mor nå? undret Aile.

Morbror Ante svarte ikke.

  – Du vet ikke mer enn jeg. Hun ga neven hans en klem.

– Det er ikke jeg som er familiens klarsynte, svarte han. – Vi har gjort det vi ble enige om.

– Banet mitt hører ikke hjemme hos oss.

Vesla kom til å få det mye bedre i Målselv. Hun skulle vokse opp på en gård, i et hus med solide tømmervegger. Ingen skulle si at hun ikke hørte hjemme der.

– Du har ikke lov til å tenke på det, bemerket han. – Om hun har fått foreldre. Du har sagt adjø.

– Stina og Ingrid vil vite hvor hun kommer. Jeg skal overtale dem til å fortelle meg det. Så kan jeg se henne – men jeg skal aldri si til henne hvem jeg er …

Aile var ivrig og håpefull.

Ante belærte henne ikke. Tida var en mye bedre læremester.

– Jeg skulle ønske jeg visste hva hun heter!

1

– Hysj, Marit! Hysj, lille vennen! Ingrid vugget barnet i armene, men jentungen fant ikke ro i Ingrids stemme, for hun kjente henne ikke godt nok ennå. Det hjalp ikke noe særlig at Ingrid nynnet heller, for hun var ikke velsignet med noen god sangstemme.

– Det er bare andre klasse, sa Aron halvt unnskyldende til Ingrid. – Vi trenger å spare pengene. Og det er ikke så mange dagene det er snakk om. Det klarer vi.

– Det klarer vi, svarte Ingrid som et ekko.

Hun hadde aldri reist så langt med båt før, men Aron visste nok hva han gjorde. Han lot henne sette seg ned på en hard køye langs veggen.

– Skal alle være her? spurte hun med tynn stemme.

Det var bare ett rom med mange køyer. Hun hadde trodd de skulle ha sin egen kahytt, men her var det allerede syv–åtte mennesker, både mannfolk og kvinner. De kunne aldri skjule at hun ikke ammet barnet. Vesla kom heller ikke til å få sove. Spørsmålet om hvor mye han hadde spart, lå ytterst på tungespissen, men hun stilte det ikke. Aron var bereist. Han sørget for henne og veslebarnet. Det aller viktigste var å komme seg av gårde. For alt hun visste, var det fullt på første klasse.

– Se, det var en liten en.

Et eldre kvinnfolk satte seg tungt ved sida av Ingrid.

– Regine heter jeg, sa hun og snakket på både innpust og utpust. – Jeg skal helt til Øst-Finnmarka. Jeg drar på besøk hvert eneste år, så snart dampen er på tur nordover. Det er der yngste datter mi har satt seg til. Uhøvelig langt fra Kabelvåg i Lofoten, der jeg bor, men sånn er det nå. Hun traff en som var på fiske hos oss, og så var hun ikke til å stanse. Hun hadde fulgt ham til verdens ende, tror jeg. Kjærlighetens veier er uransakelige …

Ingrid kunne skrive under på det. Hun holdt barnet tett inntil seg og vugget henne, så hun ikke skulle sutre. De måtte være underveis snart. Vesla hadde kjent seg mer hjemme i komsa, men hun trodde at så snart båten begynte å gå, kom det til å duve sånn høvelig for banet.

– Gutt eller jente? spurte hun som het Regine, og som ikke lot seg avvise.

– Jente, sa Aron.

Ingrid så ikke på ham, men hun kunne høre at han smilte.

– Og helt ny i verden, slo deres nye bekjentskap fast med ømhet og kjennermine.

Hun var neppe en som kunne lures hva barn og barnestell angikk. Ingrid ble enda reddere. Hun hadde ikke tenkt på at det lille barnet kom til å tiltrekke så mye oppmerksomhet. Hun hadde trodd de skulle gli inn i mengden og bli usynlige. Det var dumt av henne. Aron kunne ikke bli usynlig.

– Påskeaften, sa Aron og smilte fortsatt. De grønne øynene hans glitret. Luggen falt ned i panna, og han strøk den bort med to fingre. Han holdt blikket til den eldre frua og så ut som en stolt, nybakt pappa.

Ingrid ønsket at han kunne vært mindre meddelsom, men hun forsto at han visste hva han gjorde. Hun ble skjelven i knærne når han smilte slik. Og han var skremmende flink til å forstille seg.

– Aron, sa han og rakte kvinna neven. – Og dette er min hustru Ingrid og vår lille, skjønne Marit.

Regine fra Lofoten hadde passert de femti, men også hun lot seg sjarmere av Aron.

Ingrid var ikke lenger overrasket.

– Det var tidlig å være underveis, mente Regine og snurpet munnen aldri så lite. – Og hun har ingen vogge hun kan sove fredelig i. Stakkars lille nurket!

Ingrid fornemmet at irettesettelsen var rettet mot henne, heller enn til Aron. Han kunne unnskyldes; hun var kvinnfolk og skulle antakelig vite bedre enn å trekke et så nyfødt barn på reise. Men det var ikke hennes skyld!

– Vi trodde vi ville være i Finnmark før banet kom, sa Aron innstendig.

Stemmen lå i et lavere stemmeleie enn det han vanligvis hadde. Ingrid gjenkjente fortellerrøsten. Hun rettet seg opp i ryggen og kunne bare håpe at han ikke gjorde noe dumt. Heldigvis holdt Marit stille. Hun kjente at båten begynte å røre på seg. Kjerringa skulle vite hvor godt Marit likte å være underveis!

Aron holdt blikket til Regine fra Lofoten: – Jeg skal ikke lyve for deg, frue. Du ser vel at jeg ikke er noen prins – og at vi kommer fra ulike slags hjem, min kjære hustru og jeg …

Det gikk en skjelving gjennom Ingrid hver gang han kalte henne sin «hustru». Det var løgn, men her var det neppe noen som ville be om å få se noen papirer som bevis på påstandene hans. Sa han det ofte nok, ville det kanskje bli en sannhet.

Aron løftet hendene og vendte flatene mot den eldre kona, så hun kunne se trælene.

Å, som Ingrid elsket de hendene!

– Jeg har bare hendene mine, ei fele og et tvilsomt navn. Det er ikke rare kapitalen. Og Ingrid min, hun er av fintfolk. Jeg er ikke en sånn svigersønn du ville ha ønsket for datter di, fru Regine.

Kona sa ham ikke imot.

– Vi giftet oss mot hennes families vilje, fortsatte Aron, tilsynelatende oppslukt av det livet han diktet dem. – De satte henne på dør da de hørte hun var med barn. På grunn av meg har Ingrid akkurat like lite familie som det jeg har. Og jeg har ennå ikke kunnet gi henne et hjem.

– Aron! ba Ingrid og våget ikke se på noen av dem.

Måtte han overdrive så voldsomt? Det var ikke bare kona fra Lofoten som lyttet. Alle i kahytten spisset ørene. Det var blitt dørgende stille så snart Aron begynte å fortelle. Aron hadde en svakhet der: Han nøt å være midtpunkt, og dermed merket han ikke at beretningen ble så drøy at den gikk over grensen for det troverdige.

– Ingrid liker ikke at jeg forteller dette. Aron strøk henne over det lyse håret. – Men vi har ikke noe å skjule. Vi har ikke noe å skamme oss over heller. Vi elsker hverandre og vesla her. Og en dag skal vi ha vårt eget hjem.

Han løy ikke.

Ingrid hørte at han mente hvert eneste ord, og oppriktigheten hans gikk hjem hos tilhørerne. Alle ble mildere stemt overfor dem, selv de som ikke hadde syntes om å få et skrikende, luktende reivebarn ned i kahytten. Aron var flink med folk.

Marit begynte å gråte da dampbåten fløytet for å tilkjennegi sin avgang. Panikken grep Ingrid. Hun vugget og vugget barnet i favnen, men vesla ville ikke holde opp med å hyle. Godviljen Aron nylig hadde vunnet for dem, sto i fare for å forsvinne like fort som den hadde kommet.

– Kanskje banet skal få mat, sa Regine mildt og syntes å tilgi Ingrid for at hun ikke forsto det umiddelbart.

– Det er ikke så lett å være nybakt mor, fortsatte hun.

– Noen trenger tid til å venne seg til å ta seg av sitt eget barn. Det er ikke alle gitt å kunne alt med det samme. Det spørs hva man er vant til å gjøre ellers.

Det lå underforstått at Ingrid ikke hadde utrettet stort her i livet.

– Hun har nylig spist. Like før vi gikk om bord.

Aron grep inn da han så at Ingrid ikke spilte med. Han grep lillejenta og tok noen dansetrinn med henne på den trange golvplassen. Folk humret rundt ham, mens Aron bare danset enda villere. Veslebarnet stilnet. Det så nesten ut som om hun smilte, og før de var skikkelig underveis, sov hun.

Regine fra Lofoten sa ikke så mye.

Ingrid leste øyekastene hennes. Hun merket seg nok at Aron syntes å ha bedre grep om det moderlige enn Ingrid.

– Det er i sannhet andre tider enn da jeg var ung, sa kona lett. – Jeg ser at dere trenger veiledning fra en som har levd en stund. Hun smilte: – Nei, ikke si noe, kjære dere. Det er ikke noe bryderi. Jeg har i grunnen gruet meg til reisen, men nå vil den ikke kjennes så lang. Det gjør godt å være til nytte.

– Hun kommer til å være vanskelig, hvisket Ingrid da kona hadde reist seg fra køya og gitt dem et ørlite rom til å være alene.

– Tull, blåste Aron. – Hun er bare vennlig.

De satt tett, med hodene sammen, det lyse mot det mørke. Barnet lå i Ingrids armer, men Aron holdt rundt dem begge. De snakket med så lave stemmer at ingen andre kunne høre dem. Ingrid hadde vendt ryggen bort fra de andre i kahytten. Med ansiktet mot skottet kunne hun innbille seg at de var alene.

– Hun gjør meg redd, sa Ingrid.

– Alt gjør deg redd nå, kjæresten min. Aron kysset henne ømt på tinningen. – Det går over. Snart er vi langt herfra. Snart begynner vårt liv sammen.

Hun hadde sikkert hundre innvendinger. Den største var at de ikke hadde papirer. Ingenting som sa at de var gift, at Marit var deres, eller at noen av dem hadde rett til å reise ut fra Tromsø eller inn til noen andre herreder. Før eller siden kom noen til å stille spørsmål, og hun visste ikke hva de skulle svare dem.

– Jeg vil ikke at noen skal være nysgjerrige …

Aron satte seg skikkelig til rette bak Ingrid og favnet rundt henne.

– Du gjør hjertet mitt fullt, sa han enkelt. – Dette er alt jeg har ønsket meg – og enda litt til. Jeg forstår det ikke riktig ennå, men himmelen på jorda må være til for sånne som meg også. Jeg hadde ikke trodd det.

– Jeg er redd, Aron. Jeg er redd hele tida.

– Det er ikke noe å frykte, Ingrid min, forsikret han.

– Ingen skal gjøre deg og Marit noe. Jeg passer på dere. Alltid.

Hun trodde på ham. Hun satt lent mot den trygge, sterke kroppen hans, og det var ingenting vondt som kunne nå henne. Ikke før de hadde lirket seg ut av det smale sundet og kommet seg fri av øyene som lå tett inntil leia. Da ble sjøen kraftigere. Ingrid sa ingenting, men hun ble uvel. Hun lukket øynene og lot som ingenting, så lenge det var mulig.

Men sjøsyke kunne ikke fortrenges.

Ingrid oppdaget det etter noen timer. Det kom samtidig med at vesla våknet og tydeligvis ikke likte at reivene var fulle. Ingrid hadde luktet det en stund allerede, og det gjorde henne bare enda kvalmere. Hun hadde skiftet på småbarn tidligere, men ikke så mange ganger. Og hun hadde tålt alt de hadde fylt reivene med, men det hadde vært på land. Hun rakk akkurat å dytte barnet i armene til Aron, før hun kastet seg over køyekanten og spydde rett på dørken.

Det var ikke et vakkert syn for noen, og mange syntes de kunne si hva de mente. Alt Aron hadde sagt, ble nå brukt mot henne. 

Hun hadde vendt ryggen til alt det de drømte om, som de sleit for å oppnå. Det var ingen som syntes hun var som dem. Hun var så fin at hun ikke tålte havet. Hun var ingen god mor for barnet. Hun hørte ikke skikkelig til her nord. En av mannfolkene hadde gjenkjent dialekten hennes.

– Hva i helvete gjør dere døler her oppe? Det er ingen som har bedt dere om å komme, er det vel? Her trenger vi bare folk som tåler været og havet. Dere skulle blitt sørpå i dalene deres.

Det sved.

Ingrid gråt, der hun klamret seg til køyekanten og kastet opp galle. Hun var født i Målselv og var fjerde generasjon på Jakobvollen. Det var hjemmet hennes. Men hun hadde verken lyst eller ork til å forklare disse fremmede at folket hennes hadde kommet til Målselv for over hundre år siden. At de reiste fra nød, og at de ikke stjal jorda fra noen. De hadde gjort seg fortjent til alt de hadde, først på den lange reisen med vaklevorne vogner og slitne trekkdyr, med lite mat og bare håpet i hjertet. Siden hadde de hogget skogen og ryddet jorda. De hadde brutt opp røtter og båret stein for stein bort fra det som i dag var åkrer. De hadde gjort det selv, med egne hender, fedre og sønner, mødre og døtre – ingen hadde spart seg. De hadde bare hatt sine egne hender til hjelp. Hun hadde rett til å kalle Jakobvollen sitt hjem. Ingen skulle få henne til å tro noe annet.

Hvorfor forsvarte ikke Aron henne?

Men så snart Regine kom tilbake for å holde barnet, var han der og hjalp til med å tørke opp etter henne. Han holdt henne inn mot brystet sitt en lang stund og trøstet henne med å si at det snart ville gå over.

Det gikk ikke over.

Aron hentet ei bøtte til Ingrid, og etterpå så han på mens Regine skiftet på vesla. Han merket seg handlaget hennes og hvordan hun gjorde tingene.

– Det virker så lett når du gjør det, sa han. – Jeg kan nok klare det.

– Nå trenger hun bare mammaen sin, sa Regine fornøyd og lot Aron overta vesla. – Det er sulten hun er, den lille engelen.

Ingrid lå sammenkrøllet i køya og vred seg i smerte. Hun brakk luft, for det var ikke lenger noe i magen.

Aron så rådvill på henne.

– Du kan holde et teppe opp foran henne, foreslo Regine hjelpsom. – Ei ung kone er blyg, sa hun megetsigende.

– Hun har ikke … mye melk, sa Aron. Det glødet i kinnene hans.

– Nei vel. Regine så fra ham til den unge kona. – Men lillebanet må ha mat.

– Hun har fått kumelk … iblant, sa Aron.

– Jeg tenker vi prøver brystet først, slo Regine fast. Hun hentet ullteppet fra sin egen køye og rakte det mot Aron.

Han hadde ikke noe valg, så han satte seg på huk foran Ingrids køye og la det nyvaskede barnet mellom Ingrid og skottet. I det minste hadde Ingrid åndsnærværelse nok til å gripe om ungen.

Lavt sa han: – Du må kneppe opp og late som …

– Nei! protesterte hun fortvilet.

– Elskling, du må late som. Kjerringa er mistenksom.

– Aron!

– Bare lat som, tryglet han. – Hvor vanskelig kan det være?

– Det er jo ingenting der, hvisket Ingrid heftig og måtte knipe sammen munnen da lysten til å brekke seg ble for sterk. Men hun klarte å overvinne den bølgen. Og hun hadde ikke skadet ungen.

Hvordan kunne han be om dette?

– Vær så snill!

Hun hadde aldri vært i stand til å stå for bønnene i øynene hans. Når han så på henne, eide han henne. Hun visste det, slik han gjorde det. Ingrid lukket øynene og begynte å kneppe opp blusen. Tårene var varme, men så lenge hun holdt igjen øynene, kunne han ikke se at hun gråt.

Stakkars Marit!

Ingrid hadde sett mange nok mødre amme barna sine, så hun visste hvordan det skulle se ut. Å sette seg opp kom ikke på tale, til det var hun for svimmel. Men hun støttet barnet inntil brystet og stakk en finger inn i munnen på den lille. Kaldsvetten rant langs hårfestet. De kunne ikke holde dette spillet gående i flere dager. Ungen måtte få mat, og det var ikke mulig å gi henne flaske usett her. Hvorfor hadde ikke Aron sørget for at de fikk det mer privat på veien nordover? Ingrid gråt stille. Aron kunne ikke se det, for hun hadde ryggen vendt mot ham.

Hvor lenge skulle hun holde dette gående?

– Det høres jo bra ut, hørte hun Regine si.

Aron kunne ikke fortelle henne hva hun skulle gjøre. De kunne ikke late som om barnet ble mett. Og hun kunne ikke ta seg av ungen når hun var så kvalm at det gikk rundt for henne. Hun trakk fingeren ut fra den lille munnen, og øyeblikkelig begynte vesla å skrike.

Aron lot ullteppet synke.

Ingrid kneppet igjen. Marit sparket og fektet og var langt fra fornøyd.

– Jeg – har – ikke – noe, fikk Ingrid hulket fram.

Tårene var overbevisende. Regine ble bestemoderlig og tok grep. Hun erklærte at dersom de hadde med kumelk, var det tid for å hente den fram.

Aron adlød.

Ingrid klarte ikke lenger å holde nede gallen.

– Stakkars liten! sa Regine.

Ingrid visste ikke om det var henne eller Marit hun mente.

Regine så hvordan Aron gjorde i stand flaska med kumelk og hanskesmokken. Hun ventet til barnet var mett, før hun sa noe. Da rørte hun lett ved den avklipte hanskefingeren, som om hun vurderte kvaliteten.

– Bemidlet, men vanhjulpen, mumlet hun for seg selv.

– Kjærlighet er sikkert bra, men det hadde ikke skadet med litt fornuft i tillegg.

Ingrid hørte henne, slik det var meningen, men hun hadde dannelse nok til bare å late som.

– Det finnes smokker å få kjøpt, sa Regine. – De har det helt sikkert i Hammerfest. Det synes jeg er det første dere skal gjøre når dere kommer dit, ettersom det later til å være slik at lille mamma ikke har melk nok.

– Det er en nødløsning, sa Ingrid spakt.

Regine lot som om hun ikke hørte det.

Etterpå gjorde Aron det eneste som kunne blidgjøre både vesle Marit og medpassasjerene hans. Det ble mumlet i krokene av at det luktet av både banet og Ingrid – og at ungen gjorde det umulig for noen å få blund på øynene når den tid kom. Aron tok fela opp av kassa og satte seg på køyekanten og spilte de mykeste sullene noen omkring ham hadde hørt. Aron hadde ikke visst at han kunne dem. De satt bare i fingertuppene hans.

Barnet sluttet å gråte når han spilte, og sovnet til slutt. Folket rundt dem ble blide, og det var mange som trampet takten sammen med Aron før han la ned bua.

Ingrid lå sammenkrøket i køya av smerte, men hun klaget ikke. Aron strøk svetten av panna hennes og sa at han elsket henne, men Ingrid var for sliten til å gi ham noe svar.

Hun sov i rykk og napp.

Så hang hun over bøtta.

– Banet skriker, Ingrid!

Hun gløttet opp på ham. Svart som en predikant ruvet Aron over henne med lillejenta i armene. Han var en engel med henne, tålmodig og mild, men det var klart at han ble opprådd.

Hun ville sette seg opp og avlaste ham, men hun klarte det ikke. Så snart hun prøvde å løfte på seg, svimlet det for henne, og hun måtte bare synke tilbake mot brisken. Sekundet etter at hun la hodet mot det harde bolsteret, måtte hun brekke seg. Hun rakk å skyve seg over bøtta ved kanten av køya. Marit skrek.

Ingrid klamret seg til køyekanten så hardt at det gjorde vondt.

Herregud, som det gynget!

Var de ikke framme snart?

Ingrid hadde ikke trodd at hun ville bli sjøsyk. På turene til Tromsø var hun aldri blitt dårlig, men hun hadde aldri vært utaskjærs tidligere. Hun hadde heller aldri reist med en så stor båt som postdampen.

Hun hadde vært dårlig i to døgn nå og hadde knapt nok sovet, og hun hadde heller ikke vært i stand til å hjelpe Aron med barnet. Da de dro fra Tromsø, var det den store felleskahytten på andre klasse hun hadde fryktet mest. Det ville være vanskelig å skjule at hun ikke ammet, og da ville de andre passasjerene begynne å stille spørsmål. Før eller siden ville noen lure på om barnet virkelig tilhørte henne og Aron.

Sjøsyken hennes forhindret i alle fall det.

Regine hadde gjort seg selv til deres skytsengel. Hun berømmet Aron for at de hadde med seg melk, og hun passet Marit da han måtte i land på de neste stoppestedene for å skaffe mer.

– Du må klare å mate henne, stønnet hun.

Aron lød fortvilet. – Vi er snart framme, Ingrid. Du skal snart få gå i land.

Hun ønsket han hadde latt henne sove til de var i Hammerfest. Det gjorde ingen forskjell om det var han eller hun som matet Marit. Selv pågående Regine hadde slått seg til ro med at Ingrid hadde mistet melka.

– Jeg skal ta banet! Det var Regine.

Ingrid rullet seg rundt og ville ikke se kona som klarte alt det hun ikke orket. Hun lød alltid brysk. Selv om hun aldri sa noe rett ut, syntes hun at Ingrid var ei elendig mor. Og hun tok ikke feil. Ingrid var ikke engang noen skikkelig mor. Noen ganger lå det tykt ytterst på tunga til Ingrid. Hun ville si det og bli ferdig med alt sammen. Da kom sikkert noen og tok Marit fra henne. Da slapp hun å anstrenge seg og bli skuffet over hvor lite hun strakk til. Da ville det bare være henne og Aron.

Men Aron var så glad i Marit, og hun kunne ikke gjøre det mot ham.

Så forsvant han.

Regine satt på køya si og matet Marit og godsnakket med henne. Hun nynnet, enda hun ikke hadde bedre sangstemme enn Ingrid. Ingrid kunne også bånsuller, men hun hadde ikke sunget dem for Marit ennå.

– Aron? hvisket hun.

– Du må være stolt av ham, smilte Regine. Hun snakket i samme tonefall som til barnet.

– De hadde hørt fela hans helt bort til første klasse, fortsatte hun. – Og tenk, han ble invitert dit for å spille for turistene. Det er visst riktig mange utlendinger med på denne turen. Og noen fine fruer, sa din gode Aron, fruentimmer med krinoliner under skjørtene og moderne hatter som nesten blåser på havet. Skjønt Vårherre alene må vite hva de skal i Finnmark i april! Vel, dem om det. Hun trakk pusten: – Aron fikk en forespørsel fra selveste kapteinen. Og nå er han der og spiller for dem i spisesalen. Det er en mann å være stolt av, vennen min.

Ingrid ønsket at Aron kunne ha fortalt det selv. Hun rakk ikke å tenke tanken ferdig, før hun måtte bøye seg over bøtta nok en gang. Lenge etterpå trodde hun at hun hørte spede fiolintoner, men det var sikkert bare innbilning, for det var ingen andre som nevnte det.

Han kom tilbake med to daler i neven. Da hadde de ankret opp utenfor Hammerfest, og Ingrid hadde rukket å bli redd for at hun måtte gå i land uten ham.

Men visst var hun stolt av Aron.