BENTE PEDERSEN

Forsoning

Copyright © 2006 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7409-6

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

1

– Vi kan ikke ta sykdom til Jakobvollen. Jeg nekter deg å gjøre det!

Ingrid og Iver sto ansikt til ansikt. Hun var rank som ei furu og klar til å kjempe for barnet. Ingenting skulle få tilstøte Marit dersom hun kunne hindre det. Iver begravde nevene i bukselommene. De sto utenfor doktorhuset. Nylig hadde doktoren fortalt dem at vesle Marit hadde meslinger, og nå ville ikke Iver ta henne med hjem til Jakobvollen.

– Det er ikke din unge engang, la han til og vred kniven om i såret enda litt mer: – Du kan da vel ikke ta deg av en unge. Er det ikke derfor du kommer hjem? Og Aile ser ikke ut som hun har lyst til å gi den fra seg lenger.

Han nikket mot vogna, der Aile satt og holdt i komsa som om hun aldri noensinne ville slippe den. Hun hørte ikke egentlig etter hva som ble sagt mellom Ingrid og broren. De var uenige. Én av dem kom til å vinne, og denne gangen ble det nok Ingrid. Hun hadde størst grunn til det.

– Jeg kjører Aile og ungen til Målsnes, fortsatte Iver.

Jakobvollen var hans ansvar. Stina var – måtte Gud hjelpe henne – også hans ansvar. Stina var svak nå, og Jakobvollen trengte henne. Hun måtte bli den gamle Stina igjen, hun som tok med seg øksa for å hogge ned en hel liten skog fordi han var større i munnen enn i gjerning. Han kunne ikke stort om sykdommer, heller ikke om denne, men han ville ikke ha slikt på gården. Selv Ingrid måtte da begripe såpass.

– Kanskje bror hennes og den andre ikke har rukket å dra derfra ennå, la han til. – De har kløvrein. Hun trenger ikke å bære ungen over fjellet.

Ingrid stirret vantro på broren. Hun nektet å tro det hun hørte. Iver var ikke så kald – hun kjente ham. Visst var det ofte mye bråkjekk prat på ham, men han var ikke så ulik henne, innerst inne. Han kunne ikke nekte å hjelpe et annet menneske, spesielt ikke et lite, uskyldig barn. Folk var ikke slik hjemme på Jakobvollen.

– Stina er syk, sa han og stirret ut i luften. Kinnene ble røde, og hendene knyttet seg der nede i bukselommene. Det var all den forklaringen han orket å gi. Det kom ikke på tale å stå utenfor en annens husvegg og legge ut om ungen hun hadde mistet. Når de kom vel hjem, ville sikkert Stina fortelle det selv til Ingrid. De var venninner, og som kvinnfolk flest snakket de om alt mulig.

Alt mulig.

Det ble vammelt i munnen på ham, og hjertet banket hardere enn vanlig. Han var redd, men han gjorde alt som sto i hans makt for å skjule det.

Han hadde vært så inn i helvete dum.

Men akkurat da hadde han ikke tenkt. Laura hadde vært helt alminnelig og vennlig i begynnelsen. Hun hadde aldri oppmuntret ham til noe. Mye kunne ha hendt mellom dem tidligere hvis hun ikke hadde hatt vett og vilje til å holde avstand. Og han hadde søkt henne nettopp fordi hun hadde denne viljen. Det var ikke farlig. Endelig kunne han lette hjertet sitt for et kvinnfolk som lyttet, som snakket med ham og virkelig så ham. Samtidig visste hun alltid hvor grensen gikk.

Men så visste hun det plutselig ikke lenger.

Iver ante ikke hvordan det hadde skjedd. Han hadde fortalt henne om Stina og ungen. At han var sikker på at Stina hadde gjort det med vilje, at hun hadde forslitt seg fordi hun ønsket å miste ungen. Det hjalp ikke hvor mange tårer Stina hadde grått, han klarte likevel ikke å tro på henne.

Så hadde han vel overbevist Laura.

Det var ikke lenger noe bord mellom dem. De sto der midt på kjøkkengolvet hennes og gravde hendene inn under hverandres klær. I avsindighet hadde de ikke vært redd for å bli sett gjennom vinduene, de hadde ikke tenkt på at noen kunne komme inn den ulåste døra. Hun trakk ham til et kjølig kammers som var så fylt med lys at han nesten ble blind. Det var blondegardinene som silte sollyset så fint, det så han da han satt på sengekanten og rettet på klærne sine med skamrødmen i kinnene.

– Går du tilbake til henne? hadde Laura spurt.

Og han hadde vært for feig til å svare henne – han som nylig hadde latt seg beruse av den myke, ferme kroppen som var så ulik Stinas. Han som hadde vært så feig at han ikke hadde klart å stanse selv da søstera sto i døra. Han som fortsatte til stengslene brast i ham, som fortsatte til han hørte Laura skrike under ham. Da la han neven over munnen hennes, og hun beit et merke i den, men de kunne i det minste ikke høre henne over hele bygda.

Han så ikke på henne engang før han gikk. Han klarte det ikke. Laura var alt det Stina ikke var – vennlig og varm og myk. Hun var vakker og frodig, og kroppen hennes var som skapt til å bære fram barn. Laura ville ikke ha nektet ham en unge. Men han fikk seg ikke til å si noe av dette til henne, og forble like taus som når han var sammen med Stina. Så forsto kanskje Laura hvordan alt var blitt så galt på Jakobvollen.

Han var feig.

Så feig at han ikke våget å spørre Ingrid hva hun aktet å fortelle Stina. En del av ham ønsket å tro at Stina ikke brydde seg. En annen del visste at han hadde såret henne, selv om han fortsatt følte en sterk trang til å beskytte henne. Innerst inne skjønte han hvorfor Stina ikke ville ha barn med ham. Hun elsket ham ikke. Hun hadde varme følelser for bakeren i Tromsø, og det var Ivers skyld at hun aldri kom til å få ham.

– Jeg er overrasket over at du tenker på Stina, kom det fra Ingrid.

Hun hadde prøvd å beherske seg i et langt, stumt øyeblikk. Hun ble like rød som broren da hun tenkte på hva hun hadde sett av ham før de forlot Målsnes. Iver hadde gjort henne mange pek i oppveksten. Hun hadde vært så sint på ham at hun trodde hun skulle ta sin død av det. Hun hadde vært rasende da han ødela Stinas framtid ved å presse gjennom giftermålet uten engang å ane hvorfor Stina plutselig ville ha ham. Men Ingrid hadde aldri vært så sint på ham som i dag. Hun hadde heller aldri vært så skuffet.

Han hadde sveket Stina på det groveste.

Ingrid trengte ikke å følge reglene hvis Iver ikke gjorde det. Stina fortjente å få høre hva han foretok seg når han var borte fra gården, men kjente Ingrid broren rett, ville han ikke klare å holde seg i skinnet lenge. Og det var nå hun trengte de gode kortene han hadde gitt henne for hånden. Det gjaldt Marits liv.

– Stina får høre om deg og reveenka hvis banet ikke får komme til Jakobvollen.

Ingrid stirret utfordrende på Iver.

Reveenka.

Iver hadde hørt like mange eventyr som Ingrid. Til tross for det ville han ikke ha kommet på et slikt utnavn. Men han kunne se hvordan søstera syntes det passet. Dersom det kom ut, ville folk være enige med henne. Navnet ville klebe Laura, men hun fortjente det slett ikke. Hun hadde bare hatt et svakt øyeblikk. Fram til i dag hadde hun alltid vært den viljesterke av dem. Hun hadde ikke villet ha ham.

Reveenka!

Kjevene hans strammet seg. Pokker heller om Ingrid skulle få gjøre det om til noe stygt, selv om det hadde vært usigelig dumt av dem begge. Han røsket nevene opp av lommene. Så gikk han nærmere og så ut som om han ønsket å riste henne, men besinnet seg.

– Satan heller, Ingrid!

Iver snudde seg bort med bøyd nakke. Hele kroppen hans dirret av innestengt raseri. Ingrid hadde taket på ham, og han visste det.

– Jeg tenkte nok det, ja, sa hun mer trist enn triumferende.

Ingrid klatret opp i vogna ved egen hjelp. Aile satt der allerede og slapp ikke barnet av syne. Ingrid kjente smaken av venninnas frykt. Igjen hadde de noe til felles. Ingrid skulle helst sett at de slapp å være redde sammen. Vesle Marit hadde vært gjennom så mye allerede. Det var urettferdig at hun skulle møte enda flere vanskeligheter, så liten som hun var.

Kanskje ble hun ikke større.

– Vesla blir bra, sa Aile som om hun leste Ingrids tanker og alene rådde over barnets liv og død, som om hennes vilje kunne betvinge skjebnen. Hun kastet et blikk mot huset og skuttet seg. 

– Jeg tror ikke han er noen flink lege. Han så sykelig ut selv. Synes ikke du også det, Ingrid – at han så sykelig ut?

– Han virket sikker i sin sak, sukket Ingrid tungt og ønsket hun kunne ha trøstet venninna, for hun trengte sårt trøst selv, men det fantes ingen.

– Nå reiser vi hjem. Så får Marit ro og varme og mat. Hun har mange som er glad i henne. Du skal se at hun snart kvikner til.

Hun snakket mot bedre vitende. Datter til Lotte hadde dødd i meslinger, husket hun. Ingrid hadde hørt om gamle mennesker som døde av sykdommen også. Eldre og unger var de svakeste. Og Marit var så ørliten! Det var slik en stygg sykdom som det ikke fantes botemiddel for. Doktoren hadde bare bedt dem om å vente og se.

– Hva er galt med Stina? spurte Ingrid og kom til å tenke på det Iver hadde sagt. Det kunne dessuten få Aile til å tenke på noe annet for et øyeblikk. – Du snakket med henne, sa Ingrid. – Så hun syk ut?

Aile ristet på hodet, som om hun ikke kunne forstå hvorfor spørsmålet kom opp. – Hun var akkurat som vanlig.

Ingrid så bare ryggen til Iver, der han satt foran dem med nevene hardt om tømmene. Han hadde hørtes så oppriktig. Det lignet ikke broren å lyve om det som var alvorlig. Hun kunne skubbe borti ham og true et svar ut av ham, men det hadde ingen hensikt.

– Jeg snakket ikke så mye med henne, tilsto Aile og så forbi Ingrid. – Vi ble litt sinte på hverandre. Jeg ble sint på henne.

– Og på meg? Ingrid forsto hva de hadde snakket om. – Du visste ikke at jeg hadde tatt banet. Du visste ikke hva vi hadde planlagt for henne. Du hadde tenkt det annerledes, ikke sant?

Aile bøyde nakken og holdt enda fastere om skinnsnorene til komsa.

– Ja, sa hun lavt.

– Planen var ikke så dum, Aile. Vi rotet det til, men Marit ville fått det godt hos Stina. Ingrid trakk pusten dypt: – Hun kan fortsatt det.

Aile ristet på hodet og blunket bort noen tårer. Hun stirret også på ryggen til Iver. Leppene ble til en smal strek, og de grå øynene skjøt nærmest lyn.

– Nå er han sint på meg, hvisket Ingrid. – Men han er ikke så verst når han får litt tid på seg.

Venninna hennes hadde sett Iver oftere enn denne ettermiddagen. Aile kjente veldig tydelig at han ikke skulle oppdra ungen hennes. Hadde hun visst hva hjertesøstrene tenkte på, ville hun ha sendt hilsninger med Aron om at det aldri måtte skje.

– Aron? spurte hun, plutselig klar over at noe måtte være galt, siden han ikke var kommet tilbake sammen med Ingrid og vesla. Aile hadde bare ikke vært klar til å ta det innover seg før nå. Alt var blitt overskygget av at hun hadde fått se ungen sin igjen.

Ingrids ansikt lukket seg. Aller helst ville hun slippe å forklare det for noen, men Stina og Aile måtte få vite hva som hadde skjedd. Ennå visste hun ikke om hun kom til å fortelle det til faren, broren og Lisa. I så fall ble hun nødt til å pynte på sannheten ganske så ettertrykkelig.

Hun savnet Aron.

Det hadde ikke vært så ille i Tromsø. Da var hun fortsatt underveis, og både søstrene Rehnberg og Johannes sto på hennes side. De visste ikke hva godt de skulle gjøre for henne og Marit, og hadde det vært opp til dem, var hun blitt i byen enda en stund.

Her var hun hjemme.

Det var annerledes der man hørte til. Meningene til ens egne kunne man ikke bare blåse av. De satte seg fast som løvetannfjon.

– Det ble vanskelig, sa Ingrid og utsatte sannheten. Det var mye annet bittert som måtte svelges før den kom på bordet. – Aron kommer når han kan.

Aile godtok det. Hun hadde kjent Aron lenge nok til å vite om det rastløse i hans natur. Det hadde gått opp for henne at han var blitt værende så lenge i siidaen kun for hennes skyld. Hun var glad i Aron. Han ville sikkert ikke ha det hengende ved seg, men hun visste at han hadde hjertelag. Innerst inne, bak alle påskuddene om at den klarte seg best, som reiste alene, banket det et varmt hjerte. Den som reiste alene, ble vant til stillheten, til å snakke med seg selv, til ikke å knytte seg for tett til noen, til å ta med seg den nærheten som ble bydd ham og ikke vente noe mer, men det var ikke det samme som å si at han likte det. Aile trodde ikke at det var slik Aron ønsket å ha det.

Ingen kunne klare seg helt alene.

– Jeg liker Aron, sa hun. – Hvis han har lovet å komme, så gjør han det.

Alle andre ville hatt spott mer eller mindre omhyggelig gjemt bak ordene, men Aile mente det hun sa. Ingrid ble tåpelig takknemlig. Det var så uventet å møte forståelse når det gjaldt hennes følelser for Aron. Alle hjemme mente hun var for god for ham. Selv Stina syntes innerst inne at Aron var en fæl fyr, enda hun bare så vidt hadde møtt ham. Stina kjente ham ikke, men hun dømte ham ut ifra rykter. Det sved, og Ingrid ble sint på Arons vegne. Om de tillot seg å bli kjent med ham, ville de se hvilket fint menneske han var.

Iver kjørte dem helt til døra, men ble sittende på kuskesetet. Kvinnfolkene fikk hjelpe seg og bagasjen av som best de kunne.

Ingrid ventet, men da broren ikke gjorde mine til å være høflig, samlet hun sammen skjørtene og steg så verdig som hun kunne ut av vogna. Hun måtte uansett skifte fra reiseklærne. De var så stive av saltvann at de sikkert sto av seg selv når hun stilte dem på golvet. Hun tok imot komsa og holdt den forsiktig i favnen helt til Aile, hadde hoppet ned. Det var innforstått mellom dem at Aile skulle ha barnet. Merkelig nok holdt Marit seg i ro.

Ingrid hadde bøyd seg over komsa og lyttet til pusten hennes mange ganger i løpet av kjøreturen hjem. Hun var ikke alene om det.

Rabalderet drev husets folk ut på trappa. Lisa kom først, og Stina og Halvor et par steg etter henne. Henrik var der også. Ingrid fikk klump i halsen da hun så faren, som var blitt mye tynnere. Det var hennes skyld, og hun følte et stikk av dårlig samvittighet.

– I Guds navn – Ingrid! Lisa, som ellers passet seg vel for å misbruke Vårherres navn, kom Ingrid løpende i møte. Armene hennes var vidåpne. Hun var så lettet at hun glemte hvor redd hun hadde vært, og da rant sinnet av henne i samme slengen.

– Nå er mine bønner hørt! Du er hjemme igjen. Det er her du hører til, kjære barn.

Ingrid lukket øynene og lot seg omfavne. Hun hadde ventet at Stina skulle være den første til å ønske henne velkommen tilbake til Jakobvollen, men virkeligheten lignet sjelden det man drømte om eller forestilte seg.

– Hva er dette? Hvem sitt barn er dette? Lisa tok et steg tilbake etter å ha sluppet Ingrid. Hun stirret vantro på komsa i Ailes armer.

Ingrid stilte seg ved Ailes side. Hun tok også et grep om den samiske vogga.

– Mitt, sa Aile og Ingrid i kor.

Iver valgte dette øyeblikket til å kjøre vogna mot fjøset.

Lisa så fra den ene til den andre av jentene. Begge hevet haka og klemte leppene sammen, som de fryktet at sannheten kunne slippe ut mot deres vilje. Ingen ville si at den andre hadde rett, og Lisa kunne ikke for sitt bare liv forstå at det var noe å slåss om.

– Kom inn, sa Stina fra trappa. Øynene hennes sved, men hun gråt ikke. Hjertet hennes verket også, men det kom ikke til å briste. I løpet av de siste dagene hadde hun oppdaget at hun var gjort av seigt stoff. Hun kom til å overleve. Hun slo opp døra og ventet skulder ved skulder med Halvor. Svigerfaren hadde trukket pusten hardt da han så dattera, men han var blitt stående. Stina ønsket hun kunne gi ham et øyeblikk alene sammen med Ingrid, men hun visste ikke hvordan hun skulle få det til.

Hvorfor Aile var kommet tilbake, trengte ikke Stina noen forklaring på. Hun forsto også Ivers sure oppsyn. Det var en strek i regningen for ham at han ikke hadde fått alle samene bort fra gården. Attpåtil hadde Ingrid og Aile med seg barnet. Hun tvilte ikke på at han var glad over å ha Ingrid hjemme, men han hadde neppe gitt uttrykk for det, og det ville sikkert drøye før han overhodet gjorde det.

Det var sårt at Ingrid ikke hadde tid til så mye som å gripe handa hennes da hun gikk forbi. Ingrid hadde hele sin oppmerksomhet rettet mot ungen. I det minste sendte hun faren et flyktig smil. Halvor fortjente mye mer enn det, men han kunne kanskje både forstå og tilgi henne.

De samlet seg i kjøkkenet. Der var det lunk på ovnen. De hadde spist kvelds – byggrøt kokt på melk. Det var til å bli mett av, men ikke noe som fikk tennene til å løpe i vann. Stina klemte om stolen ved sin bordende. Ingrid var blitt tynnere. Kinnene var blitt hulere og halsen magrere. Men hun gikk på en annen måte, med større trygghet. Stina forsto ikke hvordan det kunne ha skjedd. Selv gjorde Aron henne redd. Om hun skulle ha tilbrakt uker i hans selskap, ville hun ha vært som en skvetten reinkalv.

– Kjære Aile, at du hadde det så travelt i morges, med lillebanet og alt …

Lisa valgte å tro at det var Ailes barn, for komsa talte for det. Det kunne ikke være annerledes, for hun hadde holdt orden på det som skjedde på gården. Det var ingen mulighet for at nattefriere kunne ha kommet seg inn uten at hun ville lagt merke til det.

– Aile hadde ikke med seg ungen i går, sa Henrik med denne stemmen som var ny og skingrende, og som svingte mellom å være lys og mørk.

Lisa stirret på ham.

– Hun hadde ikke med seg ungen, fastholdt Henrik.

Det ble stille i kjøkkenet. Alle stirret på Ingrid, på komsa, på Aile. De husket det Ingrid hadde sagt.

De tre unge kvinnene søkte sammen. Selv Stina forlot plassen sin og gled umerkelig nærmere Ingrid og Aile. De tre dannet en halvsirkel om komsa. Fortsatt var det Aile som holdt den.

– Aile var her sammen med Niillas, som hadde brukket beinet, og en annen, sa Henrik. – Han het Klemet. Men hun hadde ikke med seg noen unge.

Lisa stirret målløs på dem.

– Jeg kom hjem med banet, sa Ingrid mildt. Hun brettet til side kledet som skjulte ungen i komsa. Med et tak om fotenden av den ledet hun vei mot bordet. Aile fikk hvile armene da vogga lå på kjøkkenbordet, så langt fra kanten at den ikke kunne tippe over uforvarende.

– Du? spurte faren.

Lisa ba ikke om noen forklaring på komsa.

– Hun er syk, sa Ingrid før noen rakk å spørre om noe annet. Noe sa henne at det kunne være klokt å holde sannheten skjult enda en stund.

– Vi stanset hos doktoren, la Aile til, – men han sa bare at han ikke kunne gjøre noe.

– Hun har meslinger, sa Ingrid.

Lisa bleknet. Hun og Halvor vekslet blikk. De skulle gjerne unngått å få sykdommen inn mellom husets vegger, men dette var familien – enten det virkelig var Ingrids datter eller ikke. De kunne ikke kaste dem på dør.

– Vi har ikke flere småbarn her, sa Lisa og lo en liten latter. – Og Halvor her og jeg er ikke så gamle og skrøpelige at vi bukker under så fort. Det ordner seg nok. Beleste herremenn har tatt feil før.

Så stirret hun bort på Ingrid og spurte om det alle lurte på: – Hvor har du vært?

Det gikk i døra fra bislaget akkurat da. Iver kom inn. Han hadde fått med seg det siste Lisa sa, og han hektet seg på spørsmålet.

– Ja, Ingrid, fortell oss hvor du har vært. Og hvor det er blitt av den fine festemannen din.

Han slengte Ingrids bagasje på golvet. Bjørneskinnet ble liggende på toppen.