Dorthe Erichsen

Høye bølger

Copyright © 2011 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

@istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7434-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Persongalleri

Julie – seriens hovedperson, stuepike på Hotell Havblikk

Jon – jevnaldrende nabogutt

Matthea – enke og mor til Julie

Alette – enke og mor til Jon

Maren – rødhåret og fremmelig venninne av Julie

Hans – handelsbetjent

Kristine – venninne av Julie og Maren

Jørgen Riis-Hagen – Kristines ektemann

Jenny Steen – koldjomfru på Hotell Havblikk

Anna – stuepike og Jenny Steens protesjé

Britt – opprørsk stuepike

Heidi – stuepike

Greta – ung ekstrahjelp

Gunvor – ung ekstrahjelp

Rektor Smith-Hagevold – arbeidsgiver

Fru Smith-Hagevold – rektorens kone

Einar, Amanda, Kjell – Smith-Hagevolds barn

Fru Birkelund – Smith-Hagevolds svigermor

William Johansen – maler

Asta Johansen – bortskjemt, furten kone

Henrik Thue – forfatter med problemer

Gyda Olsen – Henriks forlovede

Kristoffer Halvorsen – poet og maler

Olaf «Laffen» Pran – rik kunstinvestor

Barbara «Babben» Pran – Olafs kone

Bernt Thorbjørnsen – losgutt

Slik sluttet forrige bok,

Hjertets kvaler:

– Så fortalte jeg det til Maren, og hun tok meg med til Katte-Marja. Der fikk jeg noe urter, og da ordnet det seg.

– Hva ordnet seg? Jons stemme var blitt brysk.

– Jeg vet jo ikke, men det kom blod, og så gikk det over. Julie likte ikke å snakke om så intime ting.

– Du sørget for å miste barnet? Jon hørtes opprørt ut.

– Hvis det var et barn, men det får jeg aldri vite. Julie følte seg støtt. Hun hadde ventet å få litt forståelse og trøst.

Jon reiste seg og stirret på henne med et blikk fylt av forakt. Bak ham raste bålet sammen og ble til en glohaug.

– Dette hadde jeg aldri trodd om deg! Han hyttet rasende med fingeren mot henne. – Hvordan kunne du drepe mitt barn?

Han bråsnudde og gikk sin vei uten å verdige henne et blikk.

1

Liten kuling fra sørvest fikk havet til å syde. Colin Archer-skøyta bautet fram og tilbake i det ytre bordingfeltet. Det hadde vært en ualminnelig rolig vakt. Ikke en eneste skute hadde trengt innseilingslos så langt. Mange kapteiner valgte å la skuta ligge i havn når havet var så urolig som dette, og derfor var det heller ingen utseilingsloser som kvittet og skulle bli med losskøyta inn igjen. Et vindkast fikk Havmåken til å krenge så kraftig at roret ble nesten slått ut av hendene på Jon. Han så bekymret på den andre losgutten.

– Burde vi ikke beslå seilene og gå for motor? spurte han.

– Bensinen er så dyr, svarte Bernt Thornbjørnsen. Han var en røslig kar i førtiårene med rødgylne krøller under skyggelua. – Bruker vi for mye, får vi høre det fra ham der nede. Bernt pekte ned mot kahytten, der losen lå i køya og ventet. Vanligvis var de fire loser om bord, men i dette været ventet de ikke mange skip, så det var bare Thorvaldsen som var med skøyta helt til ytre vakt.

Jon var enig med Bernt. De fire losene som eide skøyta sammen, var ikke glad i unødige utgifter.

– Jeg tar roret nå. Bernt avløste Jon og rettet skøyta erfarent opp. – Roper på deg hvis vi må ta fokka.

Jon krøp mot kahytten. Han var lettet over at Bernt tok roret. For selv om Jon regnet seg som en god seiler, var det noe helt annet å manøvrere den store skøyta enn en liten snekke. Spesielt slet han med å lære seg motoren. Jon var på ingen måte tungnem, men det med motor gikk liksom på tvers av alt han hadde lært om sjømannskap. Han så jo hvor praktisk det var å kunne gå rett mot vinden, men en motor var ikke til å stole på. Den streiket, gikk tom for bensin og stoppet rett som det var.

Nede i ruffen satte Jon sjøbein og tok en stor slurk med vann fra en av flaskene som sto der. Havsprøyt og salt luft gjorde ham tørst. Takhøyden i ruffen var såpass stor at Jon nesten kunne stå oppreist. Inne i salongen, derimot, måtte han gå krumbøyd. Men der var det helst losene som holdt til, og Jon hadde mer enn nok å gjøre med å seile skøyta.

Jon var glad for at han var oppvokst her ute og kjente skjærgården som sin egen bukselomme. Det krevde stor kunnskap å styre skøyta mellom grunner og undervannsskjær i alle slags strømretninger og vindstyrker. Det var de som påsto at skjærgården her ute var blant de farligste i landet, men Jon var ikke så sikker på det. Han hadde da snakket med sjøfolk nordfra som kunne fortelle om voldsomme vinterstormer, og om dårlig fiske som tvang dem til å ta hyre i utenriksfarten, selv om de helst ville levd som fiskere hjemme i nord.

Kunne han vært fisker? Jon trodde ikke det. Han hadde vært heldig som hadde fått jobben som losgutt mens den vanlige losgutten avtjente verneplikten inne ved Horten. Selv ønsket ikke Jon å kaste bort tiden på Marinen. Derfor gjaldt det å sette seg på skolebenken så snart som mulig. Han tenkte at det ville være morsommere å seile i utenriksfart hvis han var annenstyrmann, ikke bare matros.

Jon tenkte på hvor heldig Jørgen Riis-Hagen var, som hadde rike foreldre som betalte for utdannelsen hans. Jørgen hadde tatt styrmannsskolen og seilt ute den påkrevde tiden, før han hadde begynt på skipperskolen. Kristine, kona til Jørgen, hadde virkelig stelt seg godt. Jon smilte ved tanken på hvor interessert Kristine hadde vært i ham selv da de var yngre. Han hadde slitt med å bli kvitt henne, så innpåsliten hadde hun vært! Men i dag takket hun nok sin skaper for at fattiglusa Jon Pedersen aldri hadde sett hennes vei …

Jon tok en ny vannslurk. Det var midt i juli, og han hadde vært hjemme i over en måned allerede. Tiden hadde gått fort, selv om det ikke var blitt slik han hadde drømt om. Jon ristet oppgitt på hodet. Så naiv han hadde vært som hadde trodd at alt ville være som før! Han hadde fått sjokk da han møtte moren sin igjen. Sorgen hadde gjort henne gammel. Hvithåret og sammensunket i kroppen. Reidar, Erling og de andre barndomskameratene var på hvalfangst eller seilte i utenriksfarten. Den største forandringen, mente Jon, var likevel alt byfolket på øyene. Badegjester kalte øyfolket dem.

De besøkende kom fra Kristiania, Drammen og Tønsberg, og Jon mente at de ødela den gode stemningen på øyene. Den stemningen som han hadde lengtet etter da han var i Italia. De beste badeplassene var overfylt av affekterte damer, bråkete unger og mannfolk som brisket seg i moderne badetøy. I Loshavna glodde de på losene og losguttene som om de aldri hadde sett noe liknende før. Det het seg at det var dyrtid i Norge, men det var det ikke mye tegn til blant disse menneskene, tenkte Jon.

Det var ikke lenger bare Hotell Havblikk som tok imot gjester. Flere mindre overnattingssteder hadde dukket opp på øyene. Noen av de fastboende leide til og med ut sitt eget hus over sommeren, mens de selv bodde i bryggerhuset. Andre startet enkle pensjonater der de serverte gjestene i sin egen stue. Det kunne virke som om penger var det eneste som sto i hodet på sjømannskonene her ute nå. Kvinnene, som alltid hadde klart seg på hyra fra mannen, var plutselig blitt opptatt av å kjøpe pene sommerkjoler og nye møbler. De snakket om at det var så godt å tjene «egne kroner», men Jon skjønte ikke hva de surret med. Sjømannskonene hadde da alltid hatt styringen over mannens penger uansett, så hvorfor var det så mye bedre å tjene dem selv ved å vaske og koke for de bortskjemte byfolkene? Ja ja. Når høsten kom, ville turistene forsvinne med rutebåten, og hverdagen vende tilbake igjen. Men Jon var neppe her da.

Den største forandringen så Jon likevel hos Julie. Han tok en ny vannslurk og stirret framfor seg. Den jenta han hadde reist fra, som han hadde drømt om og savnet – den jenta fantes ikke mer. For det første var det den nye frisyren hennes. Julie kledde den, men samtidig gjorde den henne så voksen, litt som en bydame. Særlig fordi klærne hennes også var nye og byfine, kjøpt ferdigsydde i butikk i stoffer og farger som ikke var så vanlige her ute. Jon forsto at alt det nye ikke skyldtes at Julie var blitt fin på det, men at hun hadde mistet alle eiendelene sine i en brann i Kristiania. Det han ikke kunne forstå, var hva Julie skulle rote seg inn til byen for. Det kom sjelden noe godt ut av det, og han håpet hun hadde lært. I tillegg var Julie blitt tynnere i løpet av vinteren. Den blå kjolen som satt så pent på henne i fjor sommer, hang nå løst rundt kroppen hennes. Det var den samme kjolen som Jon hadde trukket av henne før de badet på Langholmen sist sommer, før de … Han skjøv minnene fra seg så fort han kunne. De brakte alltid fram en masse følelser i ham, og det passet dårlig å bli opphisset nå …

Men hår og klær var bare overfladiske ting, og Jon hadde vennet seg til Julies nye utseende. Det som derimot plaget ham fortsatt, var at det hadde skjedd noe med personligheten hennes. Julie pleide å være så glad! Så åpen, varm og livlig. Alt det var borte nå. I hvert fall viste hun ikke de sidene overfor Jon. Han forsto henne rett og slett ikke lenger. Han hadde sett noen få glimt av den gamle Julie – den første kvelden ute i sidebygningen. Og på sankthansaften hadde de gamle følelsene flammet opp igjen, slik de hadde gjort på Langholmen. Da ville han ikke noe annet enn å holde henne tett, tett inntil seg. Men Julie hadde klart å ødelegge den gode stemningen hver gang. Og nå visste han ikke hva han følte for henne lenger.

Jon ble fortsatt opprørt ved tanken på det Julie hadde fortalt ham. At hun hadde tatt noen urter for å kvitte seg med barnet som hun trodde at hun bar. Det barnet de hadde skapt sammen der ute på Langholmen. Den Julie han trodde han kjente, var varm og snill og impulsiv og ute av stand til å gjøre andre vondt. Han husket hvordan hun pleide å gråte hver gang en høne skulle slaktes på gården da de var små. Derfor hadde han fått fullstendig sjokk da hun fortalte at hun praktisk talt hadde tatt livet av hans sønn eller datter. Hvordan kunne hun? Tanken gjorde ham uvel.

Siden den kvelden hadde han knapt sett henne, og det var kanskje like greit. De ville uansett bare kranglet. Julie vartet opp badegjestene på Havblikk fra morgen til kveld, og selv hadde han gått alle de vaktene han kunne få som losgutt. Jon trengte hver krone det var mulig å skrape sammen, skulle det bli noen utdannelse på ham. Det sved i ham. Hvis Julie ikke hadde ødelagt alt med å ta de urtene, ville han kanskje vært far nå. Han så for seg Julie med en liten bylt i armene, og en varm følelse bredde seg i magen hans. Det ville blitt tøft, men de ville ha klart det. Han var da i full stand til å forsørge kone og unge. Dessuten ville han fått muligheten til en friplass på styrmannsskolen. Det ble delt ut noen slike hvert år til flinke unge menn med forsørgeransvar. Og når han hadde seilt ute en stund, og kunne vise til gode nok kunnskaper, ville han kanskje til og med fått friplass på skipperskolen. Alt ville ordnet seg. Men Julie hadde ikke villet det slik, så i stedet måtte han slipe og slepe i dårlige jobber i minst én vinter til, kanskje to. Antakelig måtte han bli med på hvalfangst til høsten igjen til tross for at Jon hadde sverget på aldri mer da han gikk fra borde sist. Det sto ikke til å nekte for at det var gode penger å hente hvis de fikk hval.

Jon tok en tredje vannslurk og holdt på å miste balansen idet skøyta gjorde et byks.

– Skip i sikte! brølte Bernt der oppe. – De flagger etter los!

Thorvaldsen spratt opp fra kistebenken i salongen, der han hadde klort seg fast og prøvd å hvile. Han grep oljehyren. Uten den ville han bli klissvåt når han skulle klatre opp leideren til skipet. – Pokkers sjø. Dette blir ikke enkelt, mumlet han og strøk forbi Jon og opp på dekk, der han snudde han seg og ropte ned. – Pedersen! Du må ta fokka! Nå! Og så må vi ha i gang motoren så det blir lettere å komme inntil skuta.

Jon kom seg opp, beveget seg forsiktig på det skrå dekket og fikk løsnet skjøtene.

– Dette blir et sant helvete! ropte Thorvaldsen idet han krøp ned i motorrommet akterut i styrebrønnen, bak ryggen på Bernt. Snart hørtes den jevne dunkingen fra motoren. Jon var alltid like imponert over hvor lett Thorvaldsen fikk den forbaskede motoren i gang. De andre losene strevde litt, Bernt hadde en grei hånd med motoren, mens Jon følte seg som en idiot hver gang den hostet og stoppet, hostet og stoppet, før han til slutt fikk den til å gå jevnt.

De nærmet seg dampskipet. Av flagget kunne Jon se at det var tysk, og som alltid når han nærmet seg noe fra det landet, kjente han en følelse av ubehag. Det var tåpelig, han visste det. Han kunne takke tyskerne på ubåten for at han ikke endte livet flytende på en lem i Nordsjøen. Men det var det som skjedde etterpå, i den italienske landsbyen, som gjorde ham uvel. Han hadde jo ikke noe valg. Men å slå ned en offiser, det var noe som medførte straff. Det hadde jo heller ikke vært en hvilken som helst offiser han hadde slått ildraken i hodet på – det var den mest ondskapsfulle av alle offiserene om bord. Under hele oppholdet i den italienske landsbyen hadde han hatt den samme tanken i bakhodet – at tyskerne en dag ville komme tilbake for å hevne udåden.

Jon leste bokstavene i baugen. D/S Kiel. Dette var et moderne, sivilt dampskip. Det hadde ingenting med ubåten å gjøre. Nå måtte han snart slutte å tenke på det. Krigen var over. Tyskland hadde tapt. Den foreløpige fredsavtalen var underskrevet for et par måneder siden. Landet utgjorde ingen trussel mot omgivelsene lenger. Heller ikke mot Jon.

Bernt fikk buksert losskøyta inn på lesiden av skipet. Begge båtene vippet opp og ned i bølgene. Skøyta prøvde å holde samme fart som skipet, og gå inntil uten å smelle i det.

To menn sto ved rekka og firte ut en leider. Den slang mot skipssiden.

– Kan ikke gå opp den uten tau. Havner lukt i vannet. Thorvaldsen ristet på hodet og gjorde tegn til de der oppe. Han knyttet på seg et korkbelte.

Jon skottet beundrende bort på Bernt, som med et sammenbitt uttrykk forsøkte å holde skøyta på rett kurs. Sånn ville Jon bli også. Så dyktig. Bernt hadde seilt som styrmann i noen år, men da han slo seg ned med kone og barn, hadde han tatt seg jobb som losgutt i stedet. «Kunne tenke meg å se ungene vokse opp,» hadde Bernt forklart. Jon kunne forstå det. Losguttene og losene var tross alt mye hjemme. Men jobben deres var ingen jobb for pyser. Mange loser døde på havet. Han tenkte på sin egen far, Sverre, som nok også hadde ønsket å se barna sine vokse opp. Men slik var det ikke blitt. Han forsvant på havet den natten Jon ble født. Selv den dyktigste sjømann i verden hadde lite å stille opp når naturkreftene var på sitt mektigste. Jon stirret ut mot de hvite skumtoppene. I dag var det bare liten kuling, så de ville nok komme seg trygt i land. Noen kom med en lang line, lente seg over rekka og kastet tampen ned til Thorvaldsen.

Jon var glad det ikke var ham som skulle trekkes om bord i skipet i den harde sjøen. Thorvaldsen hadde i det minste vett til å sikre seg med korkbelte og tau.

Losen grep lina og knyttet den rundt livet med en solid knute. Så klatret han opp på rekka på losskøyta og sto og balanserte mens han holdt seg i et stag. Han ventet på at skøyta gikk ned i en bølgedal, og idet den var på vei opp igjen, samlet han seg og tok et langt byks mot leideren, som dinglet løst mot siden på dampskipet. Et kort øyeblikk så det ut til at han skulle falle rett i sjøen, men i siste sekund fikk han fotfeste med begge beina på det ene trinnet. To yngre sjømenn trakk losen opp leideren og over rekka.

En dag skulle Jon bli en like dyktig sjømann som Thorvaldsen. Så kunne Julie se hva hun gikk glipp av.