Dorthe Erichsen

Overraskelsen

Copyright © 2012 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Tina Blomqvist

@istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7452-2

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Persongalleri

Julie – seriens hovedperson, p.t. koldjomfru

Jon – Julies kjæreste, annenstyrmann på D/S Constanse

Matthea – mor til Julie, gift med Mauritz

Irmelin – Julies nyfødte søster

Mauritz Tønnessen – lensmannsbetjent, gift med Matthea

Alette – enke og mor til Jon

Anker – hotellets direktør, sykemeldt

Heidi – stuepike

Greta – stuepike

Gunvor – stuepike

Gabrielle – kjøkkenpike

Ansgar Lynggård – predikant

Tønnes Breiland – Lynggårds nestkommanderende

Rakel Breiland – Tønnes’ kone

Henriette Breiland – ekteparet Breilands unge datter

Gråthaug – banksjef

Amos Eisenberg – offensiv eier av Fredly Pensjonat

Jenny Steen – bestyrerinne på Fredly Pensjonat

Britt – stuepike på Fredly Pensjonat

Maren – nygift frue i Chicago

Ted Johnson – Marens sjarmerende ektemann

Mariella – ung italiensk frue

Alessandro – Mariellas elleve måneder gamle sønn

1

Losvika, begynnelsen av november 1920

– Nei men se, hun smiler! Julie stirret betatt på Irmelin, som lå og sprellet oppå et håndkle på kommoden. – Hun likte tydeligvis å få av seg de våte bleiene!

– Å, det er nok bare mageknip, sa Matthea borte fra senga, der hun lå og hvilte. – Hun er ikke mer enn fire uker gammel.

– Mageknip, du. Pøh. Klart det var et smil! Julie dyppet en klut i det lille vaskevannsfatet, vasket søsteren nøye på stumpen og pudret med litt potetmel. – Jeg leste i et dameblad at det er kommet et eget barnepudder som kan brukes mot bleieutslett. Kanskje jeg skulle se etter det neste gang jeg er i byen?

– Potetmel var bra nok da dere var små, det holder nok for Irmelin også. Matthea satte seg opp og strakte seg møysommelig etter en pute, som hun dyttet bak ryggen. – Hun er da ikke det minste sår, så vidt jeg kan se.

– Nei da, men det går jo an å prøve … Julie la de våte bleiene i sinkbøtta ved siden av kommoden, og fant fram tørr klut og bleie fra øverste skuff. Søsterens ørsmå armer og bein fektet i lufta, og hun gurglet fornøyd da Julie tok på henne tørt. – Skjorta og trøya er heldigvis tørre, sa hun til moren.

– Ja, det er lettere med jenter sånn. Matthea smilte, men Julie kunne se at det var et trist smil. Hun visste hva de begge tenkte – at det skulle ha vært en liten gutt her også. En gutt som skulle ha smilt og sparket og tisset seg klissvåt til langt oppover magen. Men av en eller annen grunn ble han aldri nevnt, verken av moren eller Mauritz. Det var som om den lille bylten som var blitt lagt i en kasse og satt ned i graven til mormor, aldri hadde eksistert.

Julie festet bleia godt. Irmelin utstøtte et frydefullt kvink da Julie trakk på henne den blomstrete flanellsløyerten og tullet henne inn i det hvite babyteppet som Alette hadde strikket til henne. Hun løftet søsteren og kysset henne fort på pannen før hun rakte henne til Matthea. – Hun ser ut som hun er klar for litt mat nå.

– Det er hun nok. Hun spiser som en voksen kar, den lille slukhalsen. Matthea kneppet opp kjolelivet og la Irmelin til brystet. – Takk skal du ha, forresten. Har du virkelig tid til å være her en lørdag ettermiddag?

– Det går greit, sa Julie og satte seg på pinnestolen ved siden av senga. Det var en hvit løgn. Hun burde absolutt vært borte på hotellet. Herredsstyreren skulle feire 60-årsdagen sin med en stor middag, og rommene var fylt med prominente og krevende gjester. – Jeg har gitt Gabrielle overoppsynet med borddekkingen, og vi har leid inn et par ekstra kokkekoner.

– Å, har dere det? Hvem da? Matthea så opp fra Irmelin et øyeblikk.

– Brita Skogen og en kone hun kjente inne fra byen. Julie glattet på det mørke ullskjørtet og plukket vekk en løs tråd.

– Brita er flink. Jeg vet at Margrete Steinslett brukte henne da datteren Else giftet seg i fjor. Kanskje vi kan leie inn henne når du gifter deg, la moren smilende til.

Julie smilte tilbake, men sa ikke noe. Bryllup, ja. Det ble nok en stund til. Jon hadde ikke engang fridd ennå. Selv om det var underforstått at de skulle gifte seg, og begge la penger til side med tanke på nettopp det, så hadde de aldri snakket om når det skulle skje. Men nå som begge tjente gode penger, var det vel bare et spørsmål om tid før han fridde på ordentlig, tenkte Julie. De trengte jo ikke å gifte seg med en gang, selv om de satte på seg ringer. For et bryllup var litt vanskelig nå som alt var så usikkert i Losvika. Julie ønsket jo at moren skulle være i form når hennes, ikke lenger eneste, men eldste, datter sto brud.

Blikket gled bekymret mot moren. Matthea så ikke godt ut. Ansiktet var blekt med mørke ringer under øynene, og håret hang fett og ustelt. Kroppen virket tung og oppblåst, og hun klaget over vondt i både rygg og hofter hver gang hun beveget seg utenfor senga. Uten Alette ante ikke Julie hvordan det skulle gått. Nabokona kokte bleier og barnetøy, og sørget for at Mauritz fikk varm mat når han kom hjem om kvelden. Noen dager ble Matthea liggende i senga hele dagen.

– Det kom forresten kort fra Olav i dag. Matthea pekte mot nattbordet. – Alette hadde det med fra butikken. D/S Petra Berger var i Manchester da han skrev det. På vei mot Amerika.

Julie reiste seg og tittet på kortet. Det brunaktige fotografiet viste et langstrakt dampskip. – Er det dette skipet?

– Nei, men han skriver at det er helt makent. Han virker da fornøyd? la moren engstelig til. – Jeg tror det var på tide at han reiste ut. Han og Mauritz, det … Hun tidde og flyttet Irmelin over på det andre brystet.

– Klart han er fornøyd. Julie leste den korte teksten. – Hvorfor skulle han ikke være det? Han har hyre som maskinist for det samme solide rederiet han har seilt for hele tiden.

– Jo. Moren nikket, men virket fortsatt litt tvilende. – Jeg håper bare ikke det blir for mye sterkt på ham.

– Å, jeg tror han drakk litt for mye fordi han gikk her og kjedet seg, sa Julie fort. – Som maskinist må han nok holde seg edru, la hun trøstende til, og håpet hun hadde rett. Julie mintes den stupfulle broren som måtte innlosjeres på Havblikk for noen uker siden. Irmelin var kommet som en liten reddende engel midt oppi alt kaoset, det var ikke tvil om det. Mauritz og Olav hadde fått noe annet å tenke på enn hvor sterkt de mislikte hverandre. Og da Olav reiste ut for to uker siden, ante Matthea fortsatt ingenting om at mannen og sønnen hennes hadde barket sammen. Egentlig var det godt at Mauritz var så sterk at han satte punktum for hele slagsmålet med kun ett slag.

– Jeg fikk brev fra Maren i går, fortalte Julie, for å snakke om noe annet enn det betente forholdet mellom stefaren og broren.

– Sier du det? Hvordan er det med henne? spurte Matthea distré, mens hun løftet Irmelin opp på skulderen og strøk henne over ryggen.

– Bra, tror jeg. Bortsett fra at leiligheten var rasert da de kom tilbake fra bryllupsreisen. Bord og stoler var knekt, skrev hun. Men ingenting stjålet.

– Huff da. Så ergerlig. Visste de hvem som sto bak?

– Nei, sikkert noen tilfeldige bøller, skrev hun.

– Hva sa politiet, da?

– Ted mente det ikke var noen vits i å anmelde det … Julie kniste da Irmelin utstøtte et solid rap. – Det der var ikke særlig kvinnelig, Irmelin!

Matthea smilte også. – Nei, men det er ikke særlig kvinnelig å gulpe opp alt man spiser heller. Så da velger vi rapingen, ikke sant, Irmelin? Hun la barnet varsomt til brystet igjen. – Men det er ikke noen små på vei der borte, da?

– Hun skrev ikke noe om det. Kjenner jeg Maren rett, vil hun nok vente litt.

– Nei, så ung som hun er, haster det ikke. Men det er jo ikke alt man kan styre selv. Matthea klemte lett på bylten hun holdt i armene.

Nei, men Maren er nok bedre opplyst enn deg om sånt, tenkte Julie. Selv jeg er bedre opplyst. Men hun sa ingenting.

Moren nikket. – Jeg er så glad det har ordnet seg for henne! Datteren til Magda … Hun ristet på hodet. – Det kunne like gjerne endt med forferdelse.

– Men Magda var vel annerledes da hun var yngre? spurte Julie nysgjerrig.

Matthea dro på det. – Å, glad i menn og det sterke var hun da også.

– Hvem tror du er faren til Maren? Julie kunne ikke dy seg for å spørre.

– Nei, det …

Det så ut som om Matthea ville si noe, men så tok hun seg i det. – Folk sier så mye, sa hun bare og tittet ømt ned på Irmelin igjen.

– Oi sann, har du sovnet, du da, sa hun og vugget bylten varsomt i armene.

– Irmelin er veldig snill og rolig, kommenterte Julie. – Jeg trodde det var mye mer skrik med sånne små. Kristine virket ganske sliten da jeg besøkte henne sist.

– Å, Irmelin er akkurat slik du var. Matthea smilte varmt til Julie. – Aldri noe bråk med deg. Da var det verre for Alette, stakkars. Jeg tror ikke Jon sov en hel natt før han var et par år gammel. Og grøt nektet han å spise. Det var godt de andre fem var i ferd med å bli store, for Alette var temmelig utkjørt.

Julie lo. – Stri har han alltid vært. Skal jeg legge Irmelin i vogga for deg?

– Ja, gjør det, er du snill. Jeg tror jeg tar meg en lur selv. Mauritz må arbeide i kveld. Det er fest på samfunnshuset, vet du.

– Å ja, det er sant. Julie tok imot den sovende Irmelin og la henne forsiktig ned i vogga. – Gunvor spurte om hun kunne få fri for å gå på festen sammen med Hjalmar. Men jeg måtte si nei. Hun tok det ikke pent. Julie kneppet strikkejakka over den rutete blusen. – Jeg må si jeg gleder meg til Anna kommer tilbake over nyttår, da kan hun ta støyten. Det er nok til det beste, både for jentene og meg. De hører mer på en som er litt eldre enn dem.

– Anna Pedersen? spurte Matthea. – Jeg trodde hun flyttet til Kristiania?

– Å, jeg har visst glemt å si det. Julie ristet oppgitt på hodet. – Jeg har så mye å tenke på at det halve kunne vært nok. Anna har vært koldjomfru på Den røde lanterne, der Jon bodde i vinter. Men nå har hun giftet seg, og så …

– Så vil hun tilbake til Havblikk? Matthea gjespet idet hun flyttet puta og la seg ned.

– Ja, eller … Julie nølte, usikker på hvor mye hun kunne sladre om de ansatte … – Det er vel først og fremst mannen hennes som vil hit. Erik Markestad er bokfører, men har vært uten jobb en stund, og vi trenger både koldjomfru og bokfører på Havblikk. De ansatte vet det ikke ennå, da får de bare enda mindre respekt for meg. Men gudene skal vite at vi trenger mer hjelp!

Matthea trakk et ullteppe over seg, og la seg over på siden. – Anker blir vel borte en stund til?

– Han gjør nok det. Julie bøyde seg og strøk moren fort over kinnet.

– Men nå skal jeg la deg sove litt. Jeg sier ifra til Alette at jeg går, så passer hun nok på dere.

– Ja, Alette, hvordan skal jeg få takket henne … mumlet moren.

Julie svarte ikke, for morens øyne gled allerede igjen. I stedet lukket hun døra forsiktig etter seg.

Ute på kjøkkenet var Alette i ferd med å vaske opp.

– Nei, men det kunne da jeg gjort, protesterte Julie. – Du får vel aldri gjort noe borte hos deg selv, slik du holder på. Og alt fjøsstellet faller på deg også.

– Å, jeg har nå slikt å gjøre. Å melke et par kuer og mate noen få sauer og høns er ingenting for den som har hatt seks unger, vet du. Alette gned på en gjenstridig eggeflekk med oppvaskkluten. – Og det er godt å gjøre gjengjeld. Det var ikke mye pip i meg den vinteren Jon var savnet. Hadde jeg ikke hatt Matthea da, vet jeg ikke om jeg hadde stått her i dag.

Julie betraktet nabokona. Det hadde vært en vond vinter for dem alle, men Julie hadde tjenestegjort hos familien Smith-Hagevold, og hadde ikke oppfattet hvor ille det sto til med Alette. Moren til Jon var blitt gammel i løpet av kort tid. Håret var blitt hvitt, og nakken krum. Selv om Alette var i full vigør igjen, ville hun resten av livet se ut som en gammel kone.

– Jeg kan i det minste tørke oppvasken for deg! Julie grep et kjøkkenhåndkle og en tallerken.

– Hvordan synes du hun var i dag? spurte Alette med lav stemme.

– Jo … Julie dro på det. – Hun virket litt bedre enn da jeg var her onsdag.

– Synes jeg også. Alette sukket. – Det er hardt nok å føde barn når en er såpass oppe i årene, om en ikke skal få så mange sorger samtidig.

Julie fikk en klump i halsen og klarte ikke å si noe mer.

– At hun skulle miste Harald på den måten … Alette ristet på hodet og la en bunke bestikk i balja. – Det er tungt.

Julie satte den tørre tallerkenen på kjøkkenbordet. Hun fikk rydde den inn i skapet senere. – Men … Hun nølte litt. – Hvorfor snakker de aldri om den andre, om tvillingbroren til Irmelin? Jeg synes det er litt rart.

Alette slapp kluten og snudde seg mot Julie. – Det er bare sånn, vet du.

– Er bare sånn?

– Ja, det er ikke vanlig å snakke om sånt. Dødfødte barn, mener jeg.

Julie svelget. – Men han var jo lillebroren min. Selv om jeg aldri ble kjent med ham, vil jeg alltid huske ham. Og Irmelin må jo få vite at hun skulle hatt en bror.

– Må hun det? Alette så alvorlig på Julie. – Det får vel bli opp til Matthea og Mauritz hva de forteller henne når den tid kommer.

– Det er kanskje det. Men de kunne i det minste ha gitt ham et navn! Han fortjener da å bli husket, han også?

Alette klappet henne på armen. – Sånn er det nå bare, jenta mi. Ikke grav i det. Det er nok til det beste. Matthea har mer enn nok med sorgen etter Harald. Hun kan ikke ta inn over seg mer nå, ellers mister hun bare melka.

– Men … Julie tidde da hun så nabokonas advarende ansiktsuttrykk. Det nyttet ikke å snakke mer om det. Men inni henne verket det ved tanken på den lille broren, som lå glemt i en kasse på kirkegården. De fikk si hva de ville, hun ville i det minste gi ham et navn. Magnus. Var ikke det bra? Hun smakte på det inni seg. Som Magnus Olsen, fyrvokteren på Trestein Fyr. Han som hadde gitt dem seil så de kom seg tilbake til hotellet med Einar, Amanda og Kjell. Jo, Magnus skulle det bli.