AUD MIDTSUND

Midtsommerbarn

Copyright © 2011 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign:  Aina Klingenberg

©iStockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7462-1

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Slik sluttet forrige bok,

Frosne hjerter:

Mennene sank ned på hver sin stol. Karoline kikket undersøkende på Andreas, men kunne ikke avgjøre om det var tårer eller regn som gjorde kinnene hans våte. Begge var dratt i ansiktet etter den lange natten, og det gikk en stund før noen sa noe.

«Vi har funnet båten, Maja,» sa Heiko stille. Mest av alt hadde han lyst til å ta henne i armene og trøste henne, men han fikk oppføre seg anstendig.

«Hvor? Og hvor er Jon?» Majas stemme var bare en hes hvisken.

«Vi fant ikke Jon, Maja. Båten var tom og lå knust i fjæresteinene i Soldaterbukta. Det var kraftig vind, og bølgene gikk hvite på fjorden.»

Andreas sa ikke et ord, men blikket vek ikke fra stemoras ansikt.

«Herregud, Heiko!» utbrøt Karoline forskrekket. «Er du sikker på at det var riktig båt?»

«Det er riktig båt, ja. Jeg har jo selv bygget den.» Heiko snudde seg mot Maja. Medlidenhet og kjærlighet lyste ut av øynene hans. «Vi får håpe det beste, men det er vel tvilsomt om han har klart seg.»

Andreas’ ansikt var alvorlig da han reiste seg og gikk bort til stemora. Han la armene om henne. «Jeg er redd far kan ha druknet, Maja.»

1

Jon våknet i grålysningen av at han frøs så han hakket tenner. Det dunket og banket i hodet, og han var klissvåt. Forvirret satte han seg opp og så seg omkring. Først skjønte han ikke hvor han var, men så demret det for ham. Vinden rusket i den dyvåte skjorten, og han strøk handa gjennom det fuktige håret.

Heiko og Maja. Hun hadde bedratt ham. Med en finlender av alle ting! Men hva kunne man vente av sånne? Finlenderne hadde sin egen moral. Likevel var det fortærende. Skammelig. Blikket streifet flasken som lå ved siden av ham i lyngen, og han så forskrekket på den. Helvete heller, han hadde falt for fristelsen igjen. Hvor dum kunne en bli?

Det var bare en skvett igjen, og han håpet inderlig at mesteparten hadde rent ut i lyngen. Han kunne ikke ha drukket så mye … Men han måtte ha fått i seg en del, ellers ville han ikke ha sovnet i dette været.

Hva skulle han gjøre nå? Han orket ikke tanken på den lange roturen tilbake, våt og frossen som han var. Nei, han ville ro tvers over til fastlandet. Det var kortere, og var han heldig, fikk han sitte på med noen hjem derfra. Jon kikket nedover de krøllete, flekkete buksene sine, og tenkte at han ikke kunne vise seg for folk slik han så ut. Han ble nok nødt til å ro tilbake samme veien som han kom. Forhåpentligvis ble han varm av å ro.

Helvete! tenkte han igjen. Han, som hadde lovet seg selv dyrt og hellig at han aldri skulle røre sprit igjen.

Han måtte komme seg hjem.

Men han var så tørst. Tungen klebet seg til ganen, og han skulle gitt hva som helst for litt vann. Det vokste krekling i lyngen ved siden av ham, og han plukket en neve og spiste begjærlig. Men de få bærene slukket ikke tørsten. Han løftet opp flasken og betraktet den, først med avsky, men så overmannet tørsten ham. Han skylte ned enda noen bær med det sterke brennevinet. Det sved nedover den knusktørre halsen, og tungen kjentes som om den var belagt med myrull.

Jon reiste seg møysommelig og ga seg til å gå innover øya. Det måtte da finnes en bekk et eller annet sted på dette fordømte stedet! Han trengte noe å drikke før han tok fatt på den lange roturen.

Vinden hadde løyet litt, men det blåste fremdeles friskt. Himmelen hang tung over ham, som om den kunne slippe ned enda en skur hvert øyeblikk. Det dunket i hodet for hvert skritt han tok, og han frøs. Han var ikke så godt kjent på øya, for han hadde bare vært her noen ganger med foreldrene når han var barn. Etter noen iskalde minutter fant han endelig en bekk og sank ned på kne, brukte hendene som skål og slurpet i seg så mye vann som han klarte.

Han følte seg litt bedre til mote etterpå og ruslet ned til stranden, der han bråstanset. Skrekken jog gjennom ham.

Båten var borte.

Eller hadde han fortøyd den et annet sted? Han vandret langs stranden, men båten var og ble borte. Han satte seg ned på en stein, bannet og svor, og knyttet hendene i raseri over å ha satt seg selv i denne idiotiske situasjonen. Han hadde glemt tidevannet. Fortøyningen måtte ha løsnet da det ble høyvann. Han hadde vel ikke bundet båten så nøye, for han skulle jo bare bli her en liten stund mens han klarnet tankene.

Hvordan i himmelens navn skulle han komme seg hjem? Det var ikke en båt på fjorden, og det var umulig å svømme over. Dessuten var det for kaldt. Han ville fryse i hjel.

Rådvill ble han sittende og stirre over til fastlandet. Det var ikke en levende sjel å se, men så var det tidlig ennå. Han skalv av kulde. Maja! for det gjennom hodet hans. Hun og guttene måtte være fra seg av redsel. Han skammet seg som en hund der han satt. At han – som ikke hadde rørt brennevin på lange tider – ikke kunne stå imot fristelsen når problemene tårnet seg opp!

Tanken på Maja og ungene sved i ham. Hva skulle han forresten gjøre med henne? Jon orket ikke den skammen og sladderen som ville følge om han kastet henne ut. Han bråbestemte seg. Hun måtte bli, men hun måtte love ham aldri å se Heiko igjen. Jo, hun skulle få bli.

Øya var ikke stor, så han bestemte seg for å ta en runde rundt den for å se om det var noen båter utpå. Det var alltid noen som var ute for å ta inn garnene de hadde satt kvelden før. Skjønt med uværet dagen før var det kanskje ingen som hadde satt garn. Likevel tentes et håp i ham, for de fleste trosset vær og vind for å få mat på bordet.

Hele veien speidet Jon over til fastlandet for å se om det var noen folk på veien mot Soldaterbukta, men alt var stille. Han gikk rundt øya, og på baksiden hadde han hellet med seg. Det måtte være Lien som var utpå. Han var alene i båten, og Jon så at han allerede hadde fått garnene om bord. Han sto halvveis bøyd over fangsten sin og så ikke mot land.

Jeg må rope på ham. Jeg må jo komme meg hjem! tenkte Jon, men likevel kviet han seg. Lien var den verst tenkelige person han kunne ha støtt på. Kjerringa hans var sognets største sladrekjerring, og sånn som han så ut, og sikkert luktet, ville det ikke levne noen tvil om at han hadde strandet på Skovøen i fylla. Lien kom sikkert til å le av ham og fortelle det til kjerringa. Men Jon hadde ikke noe valg. Han kunne ikke bli her. Skulle skammen ingen ende ta når det gjaldt familien på Fredheim?

Han gikk sakte ned i fjæra, satte hendene for munnen og ropte: «Hoi! Hoi!»

Lien rettet seg opp og kikket forundret mot land. Han ble stående og glo som om han hadde sett et gjenferd. Så vinket han og hoiet tilbake. Jon så at han ristet på hodet, før han satte seg ned på tofta, grep årene og rodde mot bukta.

Da han nådde land, så han fælen på Jon. «Herregud, mann, er det deg? Jeg trodde jeg så en gjenganger!»

«Ja, jeg … Båten min …»

«Båten din ligger knust i Soldaterbukta,» sa Lien nærmest litt hånlig. «Hva faen har du bedrevet her i natt?»

«Jeg sovnet.» Herregud, skulle han forhøres?

«Jeg ser det. Og du stinker gammal fyll. Kom deg om bord.» Lien vrengte av seg ytterjakka og rakte den til Jon. «Få av deg skjorten og ta på deg denne før du får lungebetennelse. Du må ha sovet jævla tungt, for det har vært båter ute og lett etter deg i hele natt. Og de har ikke vært stillferdige, de har hoiet og ropt, vet jeg.»

Jon kjente skammen sige innover seg igjen. Det rumlet i magen av sult, og han visste ikke hva han skulle si. Han mumlet bare noen uforståelige ord.

«Forstår du ikke at folk har vært redde for deg? Du har satt halve sognet i sving, og de legger vel snart ut med båtene igjen, i håp om å finne liket av deg. Kjerringa di tror at du er dau!»

«Liket av meg? Herregud, hva er det du sier, mann! Å lage sånt oppstyr – jeg sa hun ikke skulle vente på meg …»

«Vente på deg!» Lien stirret vantro på Jon. «Du har vært borte hele natten! Og hun vet at båten ligger knust i fjæra rett over her. De tror du druknet i stormen i natt. Faen ta deg, ditt fyllesvin! Jeg trodde du var ferdig med det der. Har du glemt at du har familie?» Blikket til Lien var ikke nådig. «Jeg ror deg bare til land, så får du komme deg hjem på et vis. Jeg må sløye fisken. Den skal leveres til Figenschou. Jakka kan du låne foreløpig.»

Maja trodde han var omkommet. Da gjorde guttene det også. Tanken gjorde så vondt at det sved i brystet til Jon. Var de alene nå? Eller var Heiko der og trøstet dem? Hva skulle han si når han kom hjem? Den helvetes spriten! Han skulle aldri røre en dråpe mer.

«Det var et uhell,» sa han svakt. «Jeg har egentlig sluttet å drikke, men …» Han trakk den lånte jakka tettere rundt seg.

«Uhell? Kom flasken dalende fra himmelen? Du har sittet her ute og supt, uten tanke for familien din!»

Jon svarte ikke. Han stirret bare blindt ned i bunnen av båten mens han krympet seg av skam. Turen virket som om den varte i flere timer, men plutselig var de i land ved Soldaterbukta.

«Du skal ha takk, Lien,» sa Jon da han karet seg opp på stranden. «Kunne du kanskje la være å si …»

«At jeg fant deg i en helvetes bakrus på Skovøen?» avbrøt Lien spydig. «Tja, det vet jeg ikke om du fortjener.»

«Skal jeg hjelpe deg med fisken?» Jon så på ham med tomt blikk.

«Nei. Du skal pelle deg hjem, søkkvåt som du er. Du får springe deg varm. Er du heldig, treffer du kanskje en kjerre som skal oppover. Jeg skal si ifra til dem jeg treffer, at jeg har funnet deg i god behold.»

2

Karoline fyrte i ovnen, lagde grøt, kokte kaffe og dekket bordet. Hun var trett, sint og oppgitt. Hva ville skje nå? Maja var sannsynligvis blitt enke med tre stesønner og en datter. Hvordan skulle hun klare seg om ikke Heiko tok seg av henne? Men Karoline visste at Heiko ikke ville svikte. Kanskje dette tross alt var det beste som kunne ha skjedd …

Hun kastet et blikk på seg selv i det sprukne kjøkkenspeilet og forsøkte å få orden på håret. Når hun ikke fikk børstet det skikkelig om kvelden og om morgenen, sto det som et viltert brus rundt ansiktet, og hun hadde verken hatt med seg hårbørste eller noe annet til overnatting. Hun hadde ikke trodd at hun måtte bli der hele natten.

Ansiktet var blekt av mangel på søvn, og hun la merke til små rynker i øyekrokene og pannen. Det er ingen tvil om at jeg blir tredve år i desember. Jeg begynner å bli gammel, tenkte hun og gikk inn i stua. Det hadde vært en lang natt. Hun hadde vært ute i stormen for å spenne hesten fra vogna og få den under tak. Skjørtet var krøllete og skittent. Hun følte seg uggen og ustelt.

Heiko satt i sofaen og holdt rundt Maja. Andreas satt i gyngestolen og stirret blindt inn i grua. Verken han eller Heiko hadde hatt blund på øynene, og Andreas var for redd og oppspilt til å gå til sengs. Tenk om far er omkommet …

«Dere får vekke ungene. Maten er klar,» sa Karoline trett. «Vi må spise litt.»

«Jeg orker ikke,» hulket Maja fortvilet. «Det er min skyld at han har druknet!»

«Maja, nå får du ta deg sammen!» utbrøt Karoline bestemt. «For det første vet vi ikke om han har druknet, og for det annet er det ikke din skyld om noe skulle ha skjedd. Så lenge ingen har funnet ham, er det håp. Og uansett må vi ha mat i livet.»

«Ikke vekk ungene,» ba Maja. Hun orket ikke å fortelle dem hva som var skjedd ennå. «La dem sove litt til.»

«Så lar vi dem sove, men kyrne må melkes og sauene fôres. Det er bedre å holde seg i vigør mens vi venter, enn å sitte her og sture.»

«Jeg skal ta fjøset,» sa Andreas og reiste seg. «Jeg spiser etterpå.»

Maja forsøkte å protestere, men Heiko stoppet henne. «La ham gå, Maja. Han trenger å ha noe å ta seg til. Jeg blir her til vi hører nytt. De andre er sikkert ute og leter igjen nå.» Han reiste seg. «Kom, Maja. Karoline har rett, vi må få oss noe i livet.»

Utenfor blåste det slik at den store rogna nesten så ut til å skulle brekke. Jon ville aldri klare seg i dette været. Selv om det var langt ut på morgenen, virket det ikke som om det ville bli lyst i dag. Himmelen var svanger av regntunge skyer, og det varte nok ikke lenge før det kom enda en skur.

Karoline spiste begjærlig, nesten grådig. Hun var skrubbsulten. Maja, derimot, pirket i maten mens hun stadig kikket nervøst ut gjennom vinduet. Da hun plutselig så en bevegelse oppe ved grinda, stivnet hun til.

«Det kommer noen!» utbrøt hun. Øynene var vidt oppsperret, og de andre lente seg over bordet for å se. Det var Einar, naboen, som kom kjørende med hest og kjerre.

«Det ligger noen på kjerra!» Maja styrtet fra bordet og rev opp døra. «Det er Jon, jeg tror han er død!»

Heiko og Karoline vekslet blikk, så var de også på bena. Skikkelsen bak på kjerra satte seg nølende opp da Einar stoppet foran trammen.

«Jon! Herregud, Jon!» Nå gråt Maja åpenlyst. «Jeg trodde du var død.»

«Jeg fant ham på kjerreveien da jeg var på vei til Kirkenes,» sa Einar og hoppet ned for å hjelpe den forfrosne, våte stakkaren ned fra kjerra. «Han er ganske våt og forkommen, så det er nok best å få ham i hus.»

Heiko sa ingenting. Det hvite, uttrykksløse ansiktet vitnet om det sinnet som steg i ham. Så tok han et skritt fram og grep tak i Jon. «Kom nå! Hvor i helvete har du vært?»

Maja løp bort og grep tak i den andre armen. «Jon, vi har vært så redde! Folk har vært ute og lett etter deg i hele natt.»

Einar så medlidende på dem. De vil få noe å stri med, tenkte han. Det var ingen tvil om at Jon hadde vært på fylla. Mannen stinket lang vei. Han måtte snakke med Lien så snart han kom ned til Kirkenes igjen, for å få hele historien. «Vel, nå har dere ham her i god behold. Jeg må dra, jeg har noen ærender.»

«Takk, Einar,» sa Jon. «Takk for at jeg fikk sitte på med deg.»

«Ingenting å takke for.» Men stemmen til Einar var avmålt. «Jeg kommer innom seinere for å høre hvordan det går.»

Jon rev seg forsiktig løs fra både Heikos og Majas grep. Den krumme ryggen oste av skam, der han tuslet inn på kjøkkenet. Øynene var engstelige, blikket flakket, og han skalv av kulde.

«Jeg kan forklare …» begynte han. Karoline kjente dunsten straks han kom inn på kjøkkenet. Han stinket fyll.

«Ja, det er sannelig best for deg at du har en god forklaring, Jon,» sa Karoline iskaldt. «Er du klar over hva du har stelt i stand? Hvilken redsel du har brakt over familien din? Vi har sittet her våkne i hele natt og trodd at du var død!»

«Karoline,» sa Maja bedende. «La ham få av seg det våte tøyet. Hvem sin jakke er det du har på deg, Jon?» spurte hun da hun hjalp ham av med den.

«Det er Lien sin jakke. Det … det var han som hjalp meg.» Det var en uuttalt bønn i øynene hans, og han så fra den ene til den andre. Han turte knapt møte Heikos blikk. «La meg få stelle meg litt og bytte klær, så skal jeg forklare seinere.»

De så etter ham da han på stive, forfrosne ben tuslet inn på kammerset.

«Jeg skal varme vann til ham, så han får vasket seg,» sa Maja.

«Ja, det er tydelig at det trengs. Han stinket fyll, Maja!» Karoline var rasende. «Det er best han får stelt seg før ungene står opp.»

Men guttene hadde hørt opptrinnet og sto ferdigkledde i kjøkkendøra. «Var det far?» Sigurd så med oppspilte øyne på Heiko. «Hvor har han vært?»

«Det vet vi ikke ennå,» sa Heiko mildt. «Han må bare skifte tøy, så forteller han nok alt etterpå.»

«Han har vært ute hele natten. I stormen!» utbrøt Erling. «Han kunne ha dødd!»

«Ja, det kunne han,» sa Karoline bistert. Den mannen må ha ni liv som katten, tenkte hun. Kunne han ikke bare ha blitt der han var … «Men det gjorde han ikke. Sett dere til bords, så skal jeg øse opp varm grøt til dere.»

Thea kom tuslende inn på kjøkkenet, barbent og i nattserken. Hun så forskrekket på alle menneskene som var på kjøkkenet denne morgenen, og løp bort til mora. «Mor!»

Maja løftet henne opp på fanget. «Sitt her litt, lille venn. Vi får vente til far er ferdig på kammerset, så skal jeg hjelpe deg i tøyet etterpå.»

Det var godt og varmt både på kjøkkenet og i stua på grunn av Karolines iherdige fyring om natten. Snart satt alle ved bordet i taushet. Jon spiste som om han ikke hadde sett mat på flere dager. Men først helte han i seg to øser med vann fra vannbøtta.

Andreas kom inn fra fjøset. Han hadde både hørt og sett faren komme hjem som en gammel melsekk, slengt bak på kjerra til naboen. Men han hadde gjort fjøsstellet ferdig i ro og mak. Han hadde rett og slett kviet seg for å gå inn.

«Nå, far,» sa han og satte blikket i Jon. «Du får fortelle oss hvor du har vært.»

Jon flakket med blikket, så fra småguttene til Andreas til Heiko. Han hadde ikke lyst til å si noe som helst så lenge den helvetes finlenderen var der. Hvorfor kunne han ikke dra hjem nå som alt var i orden?

«Jeg ville ro meg en tur. Tenkte jeg kunne få noe fisk …»

«Så det tenkte du,» svarte sønnen sarkastisk. «Du er ellers ikke så rask til å skaffe fisk på bordet. Hva var det som fikk deg på de tankene?»

«Jeg får ikke hyre med noen på høstfisket,» sa Jon. Det var ingen løgn. De fleste hadde nok med seg selv. Det var mer russerkobbe enn fisk i fjorden for tiden. Kobben spiste opp det meste av fisken, så det var ikke mange som ønsket å dele den slunkne lotten sin med ham. «Så tenkte jeg …» Han så ned i tallerkenen.

«Du tenkte ikke, Jon,» sa Karoline skarpt, uten den minste medfølelse. «Så du ikke at det blåste opp? Og hvordan har det seg at båten er knust til pinneved, mens du sitter her lys levende? Er du klar over at alle med båt har vært på fjorden og lett etter deg i uværet?»

«Jeg rodde over til Skovøen. Jeg måtte ha en stund for meg selv, og så sovnet jeg …» Stemmen til Jon var hes av skam.

Karoline betraktet det herjete ansiktet hans, og bestemte seg for ikke å nevne eimen av fyll som fremdeles sto ut av munnen på ham. De kunne snakke mer om dette når barna ikke var til stede. Plutselig følte hun bare medynk med ham. Dessuten var han heller ikke i en slik tilstand at han ville ta det til seg, trodde hun.

Heiko spiste resten av grøten sin, så reiste han seg fra bordet og ba seg unnskyldt. «Det har vært en lang natt, så jeg rusler hjem og får meg en lur før jeg må på arbeid.» Heiko orket ikke å sitte der og se på den stakkarslige mannen. Han syntes synd på ham i all hans elendighet, og Jon hadde nok med å komme seg over bakrusen foreløpig. Han kunne stikke innom seinere, så kunne de ta opp problemene og sladderen om ham selv og Maja. De måtte bli enige om hva de skulle gjøre. Helst ville han ha tatt med seg Maja og Thea med en gang, men i denne situasjonen ville det være dumt. Han ville gi det hele litt tid.

«Har du sørget for at letemannskapet får beskjed om å avbryte leitingen, Jon?» spurte Karoline med mørkt blikk.

«Ja, Lien skulle si ifra.»

«Hvordan hadde det seg at Lien fant deg?» Maja så storøyd på ektemannen.

«Da jeg ikke fant båten, gikk jeg rundt øya for å se etter noen som kunne hjelpe meg,» svarte Jon kort. «Lien var ute for å redde garnene sine.»

«Han trodde vel det var gjenferdet ditt han så. Du skremte nok vettet av ham, der du sto!» sa Karoline uten tanke for at barna fremdeles satt rundt bordet. «Alle trodde at du var druknet.»

«Tante Karoline!» utbrøt Andreas med et blikk på brødrene og Thea. «Seinere.»

Karoline tidde, irritert fordi hun ikke kunne styre munnen sin. «Du har rett. Jeg tror jeg skal komme meg hjem nå. Jeg trenger et bad, og Torstein venter vel på meg, hvis han da har fått beskjed om at …» Hun holdt inne og reiste seg.

«Jeg skal hjelpe deg med hesten, tante,» sa Sigurd og kom seg på beina.

«Takk. Du er en kjekk gutt, Sigurd. Jeg eller mor kommer en tur seinere for å se hvordan det går med dere. Nå har dere sikkert litt av hvert å snakke om,» fortsatte hun med et megetsigende blikk på Jon og Maja.