AUD MIDTSUND

En ny tid

Copyright © 2011 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign:  Aina Klingenberg

©iStockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7465-2

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Slik sluttet forrige bok, Skritt i natten:

«Vi tar Sigurds seng først,» slo Maja fast og ledet an.

«Nei!» Sigurds sinte stemme fikk dem til å snu seg og se forundret på ham.

«Hva i all verden mener du?» Torstein så på nevøen med et hevet øyebryn.

«Jeg kan gjøre det selv.»

«For noe tull,» sa Torstein. «Jeg hjelper til nå mens jeg er her.»

Maja tok av sengetøyet og la det bort på Erlings seng. Torstein skulle til å løfte opp madrassen da han hørte Sigurd banne illsint. Han snudde for å irettesette gutten, men rakk ikke å si et ord før døra smalt igjen etter ham.

«Hva er det som rir den gutten?» Han kikket ut gjennom vinduet og så at Sigurd spente på seg skiene og raste av gårde nedover bakkene.

«Han har vært sånn så lenge,» sukket Maja. «La ham bare dra.»

Torstein trakk på skuldrene. «Hvis du løfter bak, Maja, så tar jeg foran. Vi skal nok klare å få den ut!»

Idet han løftet opp madrassen, stivnet han og ble stående og stirre forvirret på det som lå gjemt under den. Så slapp han madrassen ned igjen som om han hadde brent seg, og snudde seg mot Maja. Hun ble skrekkslagen da hun så Torsteins ansikt hvitne i raseri.

1

«Herregud,» utbrøt Maja forskrekket og tok et skritt bakover, uvant med Torsteins voldsomme sinne. «Hva er det? Hva fant du?»

«Perlene!» Torstein holdt opp nettet som hadde vært forsvunnet i lange tider. Den verdifulle morsarven ingen på Fredheim hadde visst om før loftsrommet ble ryddet, fordi Oline hadde gjemt dem for Jon. «Det var altså Sigurd som stjal dem! Hvordan i himmelens navn kunne han finne på å gjøre noe sånt?» raste han.

«Ja, si det?» Maja stirret forferdet på Torstein, som igjen løftet på madrassen.

Vantro oppdaget han at det lå flere gjenstander der, og plukket opp en åpen eske. «Sølvpenger. Ikke mange, men en god del.» Han ristet på hodet. «Og nå har han altså stukket av! Kanskje det var planen hans hele tiden! Å stikke av og ta med seg noe han kunne selge …»

«Men hvorfor skulle han det?» Maja så rådvill fra mora, som hadde dukket opp i døråpningen, til Torstein. Selv hadde hun vært overbevist om at det var Tarald som hadde forsynt seg av verdisakene. «At Sigurd kunne stjele fra sin egen familie … Jeg kan ikke begripe hvorfor han har gjort dette.»

«Nei, du kan så si,» svarte Torstein mørkt. «Vil du få tak i Andreas for meg, Maja? Og ikke si til de andre hva dette dreier seg om.» Hun forsvant uten et ord, og Torstein sank ned på sengekanten. Det måtte ligge noe under her.

«Kom heller ut på kjøkkenet,» sa Birthe. «Jeg skal koke god, sterk kaffe, det kan vi trenge nå.»

Han nikket og fulgte taust etter henne.

Ikke lenge etter kom Andreas inn, etterfulgt av Maja. Han slengte lua fra seg i slagbenken og satte seg. Han strøk det svarte håret tilbake, på samme måte som faren alltid hadde gjort, men rynket pannen da han så ansiktsuttrykket til onkelen. «Hva er det som står på?»

«Det er Sigurd. Snakker du noen gang med gutten? Vet du hva som rører seg i hodet hans om dagen?»

«Hva tenker du på? Hva har skjedd?»

Torstein holdt fram nettet. «Dette. Sigurd hadde gjemt perlene under madrassen. Og ikke nok med det …» Han fant fram esken med sølvmyntene. «Han rappet også noen av pengene fra funnet på myra. Hvorfor pokker har han gjort det, tror du?»

Andreas tok nettet fra onkelen, åpnet det og lot perlene gli gjennom fingrene. De blå øynene mørknet, og han hadde dype bekymringsrynker i pannen da han så opp på Torstein igjen. «Av en eller annen grunn overrasker det meg ikke, selv om jeg selvfølgelig aldri før har tenkt tanken på at han kunne være tyven! Men Sigurd har ikke vært seg selv i det siste. Svar på hvorfor han har gjort dette, får vi nok ikke før vi snakker med ham. Hvor er han, Maja?»

«Han strøk på dør. Jeg trodde han syntes det ble for mye styr her med all rengjøringen og skrubbingen, men nå virker det jo som han hadde andre grunner. Han dro i retning av Kirkenes. Kanskje han er hos Eilif.»

Andreas lente seg framover og foldet hendene som i bønn. Ansiktet hans virket plutselig mange år eldre. «Jeg skal snakke med ham, onkel Torstein. Han må ha en grunn, og den bør helst være god!»

Torstein nikket samtykkende. Alle ble sittende tause en stund mens de drakk den glovarme kaffen til Birthe. Andreas dyppet en sukkerbit i kaffen og sugde lenge på den før han sa noe. «Hadde jeg visst om perlene tidligere, ville jeg faktisk ha solgt dem, og satt av noe til både Jenny, Erling og Sigurd. Resten ville jeg ha investert i gården.»

«Ja, du har alltid vært rettskaffen, Andreas, og det burde Sigurd vite.» Torstein så alvorlig på hver og en av dem. «Ikke nevn dette for de andre ungene ennå, vær så snill. Først må Sigurd få en sjanse til å forklare seg, så får vi diskutere hva vi skal gjøre videre etterpå.»

«Når jeg tenker over det, onkel Torstein, tror jeg faktisk at jeg vil ha deg til stede når jeg konfronterer ham. Det ville vært til stor hjelp for meg, for han har mer respekt for deg. Han påpeker støtt og stadig at det er jeg som er odelsgutt, og at jeg burde ta vare på arven min selv. Det er som om han mener at han ikke trenger å ta ansvar for noe som helst her, og at jeg er en slavedriver som tvinger ham til å arbeide på gården.»

«Er det sjalusi, tror du? Kanskje han egentlig ønsker å overta Fredheim selv?»

«Det tror jeg ikke. Han er ikke særlig interessert i gårdsdriften, og ikke egner han seg som bonde heller.» Andreas ristet fortvilet på hodet. «Det er ikke godt å si hva som ligger under.»

«Vel, jeg får gå og finne Sverre og Jenny. Vi må dra nå.» Torstein tømte kaffekoppen og reiste seg. «Men jeg kommer tilbake etter aftensmaten. Forhåpentligvis kan vi ta rede på det da.»

Mens Torstein og barna kjørte hjem, flyktet Sigurd videre uten å vite hvor han skulle dra. Han måtte bare vekk. Langt vekk. Etter først å ha tatt veien mot Kirkenes et stykke hadde han endret retning og lagt innover i skogen. Nå var han trøtt, sulten og så kald at han hakket tenner. Mørket ble stadig tettere rundt ham.

Han visste ikke hvor lenge han hadde vært ute, da han traff på sine egne skispor og fant ut at han måtte ha gått i ring. Han ble redd. Riktignok var han kjent i området, men nå som snøen lå metertykk, var det ikke så enkelt å kjenne seg igjen. Han måtte finne ly et sted, for temperaturen sank stadig, og hjem turte han ikke å dra.

Tankene tumlet rundt i hodet. At han kunne ha vært så dum å stjele perlene og pengene! Men da det først var gjort, var det ikke så enkelt å innrømme det eller late som om han hadde funnet verdisakene et sted.

Fortvilet og hikstende av anger fortsatte han å gå. Han prøvde å orientere seg i tussmørket, men det var vanskelig. Til slutt satte han seg ende ned i snøen og støttet ryggen mot en trestamme. Han måtte bare hvile litt og få igjen pusten før han gikk videre for å finne et sted der han kunne komme i hus.

2

Da Torstein dukket opp på Fredheim samme kveld, så han nesten fryktinngytende ut. Kulden sto om ham, og han hadde snø og is i skjegget. Han vrengte av seg ulveskinnspelsen og la den over en stol, før han stampet med føttene, strøk av seg pelslua og lot handa gli gjennom håret.

– Huff, det nærmer seg tretti minusgrader ute. Han kastet et blikk på ovnen, der Maja hadde sprengfyrt. Den var nesten rødglødende av varme. I det samme oppdaget han at Andreas satt alene ved kjøkkenbordet, og fikk bange anelser. Var ikke Sigurd kommet hjem? Hvor hadde guttungen gjort av seg i denne kulden?

Et øyeblikk lød tikkingen fra klokka på hylla og sprakingen av ilden som torden i det ellers så stille rommet.

«Sigurd har ikke kommet hjem ennå.» Andreas hadde et bistert drag om munnen, men øynene stirret engstelig på Torstein. Nettet med perlene og esken med sølvmyntene lå på bordet foran ham. «Jeg har sagt til de andre at vi trenger kjøkkenet for oss selv en stund. Men nå begynner jeg å bli engstelig, onkel, for det er bikkjekaldt ute! Jeg har vært i Kirkenes og spurt hos både Tarald og Eilif, men ingen av dem har sett ham.»

Torstein sank ned på en kjøkkenstol. Dersom Sigurd oppholdt seg ute, og de ikke fant ham før det ble natt, ville han fryse i hjel, tenkte han med gru. Han kremtet. «Vet du hvor han ellers pleier å holde hus om kveldene?»

«Nei. Det er sjelden han forteller hvor han skal. Han er blitt nokså fåmælt det siste året.»

«Kanskje Erling vet noe.» Torstein nikket mot perlene og pengene. «Jeg tror vi blir nødt til å fortelle ham om tyveriet også.»

Andreas nikket, reiste seg tungt fra stolen og åpnet stuedøra på gløtt. «Erling, vil du komme hit?»

Erling var der på et øyeblikk, og blikket for mellom broren og onkelen. «Hva er det som skjer? Hvor er Sigurd?»

«Det er det du må hjelpe oss med å finne ut, gutt. Husker du perlene vi lette etter? Det viser seg at det var Sigurd som tok dem. Han hadde gjemt dem under madrassen og skjønte at han kom til å bli avslørt, da jeg var innom i formiddag,» sa Torstein. «Nå er han sikkert redd for å bli straffet, og vi tror det er derfor han har stukket av. Vet du hvem han pleier å vanke sammen med?»

Erling så på dem med store øyne. «Var det derfor du dro til Kirkenes i stad, Andreas? For å lete etter ham?»

«Ja, men jeg fant ham ikke. Verken Tarald eller Eilif hadde sett ham. Vet du hvem andre han kan være hos?»

Erling ristet på hodet. «Men har han virkelig stjålet perlene? Hva skulle han med dem?» spurte han forvirret.

«Det vet vi ikke. Han tok også noen av sølvpengene.» Andreas raslet med esken og kikket bort på Torstein. «Nå er han uten både penger og nok klær, og det er kaldt. Vi blir nødt til å finne ham. Er han ute i denne kulden, er det ikke godt å si hvordan det går.»

«Han kommer til å fryse i hjel!» Erlings ansikt ble hvitt av engstelse for broren, og stemmen var tynn og skjelvende. «Forresten, han er jo ikke dum. Han må være inne hos noen. Jeg kan spenne på meg skiene og dra og spørre noen andre …»

«Nei, Erling, du skal ikke noen steder i dette været,» avbrøt Torstein ham bestemt. «Du blir her sammen med Maja og de andre. Andreas og jeg drar ut og leter. Du kan ta sleden og kjøre til Kirkenes igjen, Andreas. Jeg rir rundt her i området og banker på hver tenkelige dør. Han kan ikke ha kommet så langt.»

Maja kom ut på kjøkkenet. «Er det noe nytt?»

«Nei, vi må ut og lete. Du får sørge for å holde varmen i ovnen og kaffen klar. Hvis vi finner ham, er han nok både frossen og sulten.»

Hvis vi finner ham … Erling grøsset ved tanken. De måtte finne ham! Han kunne for øvrig godt forstå at Sigurd hadde stukket av. Verken broren og onkelen var nådig når det gjaldt uhederlighet. Og så Sigurd av alle mennesker! Så vidt han visste, hadde ikke broren stjålet annet enn en kjeks eller to fra kakeboksen i spiskammeret. Noe måtte ha skjedd som han ikke hadde fortalt til noen. «Han er sikkert inne hos noen,» sa han tynt.

«La oss håpe det. Skal vi møtes igjen her rundt midnatt, Andreas?»

«Ja, hvis vi ikke finner ham før,» svarte Andreas motløs. Han kledde seg godt mot kulden og gikk for å spenne hesten for sleden.

Imens kastet Torstein seg på sin egen hest og red av gårde, først til de nærmeste naboene, og deretter til de koiene og husene han visste var bebodd. Han kikket også innom noen av de forlatte plankehyttene som skjerperne hadde latt stå igjen.

Mens han lette og ropte på nevøen, lurte han på om han hadde sviktet guttene på Fredheim. Han hadde jo lovet Oline at han alltid skulle holde øye med dem, se til at de hadde det bra, og hjelpe til hvis noe sto på. Men han kunne ikke være alle steder på en gang, tenkte han oppgitt. Nå hadde han selv familie som trengte ham, og gudene skulle vite at de var ofte nok på Fredheim. Han selv med gode råd og Karoline med velfylte kurver. Nei, han hadde ikke sviktet! Likevel kunne han ikke begripe hvorfor nevøen hadde sett seg nødt til å stjele.

Tung om hjertet og stiv av kulde måtte han snu og dra tilbake etter noen timer. Ingen hadde sett noe til Sigurd, og det var for mørkt til å oppdage ski- eller menneskespor. Hvor i himmelens navn holdt han hus?

Ved midnatt møttes de på Fredheim, uten resultat, og begge ristet nedslått på hodet da de så hverandre.

«Ikke fortvil, Andreas. Sigurd er ingen dumskalle. Han har søkt ly et sted, det er jeg sikker på.»

«Vi får håpe det. Ellers ligger han stivfrossen og livløs et sted der ute …» Andreas svelget gråten.

Torstein hadde ingen trøst å gi. Han kunne bare klappe nevøen trøstende på skulderen. «Jeg blir nødt til å dra hjem, Andreas. Karoline er sikkert fra seg av redsel. Hun aner jo ikke at vi har vært ute og lett etter Sigurd. Hun visste bare at jeg skulle hit og snakke med dere.»

«Selvfølgelig. Du skal ha takk, onkel Torstein. Vi ses vel i morgen? Vi kommer til å finne ham, ikke sant?» spurte Andreas med håp i røsten.

Torstein nikket og klemte skulderen hans en siste gang. «Vi ses i morgen.» Han lot være å nevne at håpet om å finne Sigurd i live nå var svinnende lite.

Karoline satt foran peisen med et sjal rundt skuldrene. Selv om det var varmt i værelset, var hun småfrossen og svært engstelig for Torstein, som ennå ikke var kommet hjem. Han skulle da bare til Fredheim en liten tur! Hun undret seg på hva som var kommet fram under samtalen med Sigurd. Tenke seg til at det var han som var tyven! Det var ikke til å begripe.

Hun kikket stadig på gulvuret og ble mer og mer nervøs etter som tiden gikk. Det var ikke vanlig at Torstein ble så sein, og det var blitt riktig seint da han endelig kom.

«Herregud, hvor har du vært? Jeg har vært livredd for deg!» skjente hun.

Torstein sa ingenting med det samme. Han trampet bare bort til peisen, uten tanke for at gulvet ble vått, snørte av seg støvlene og sank ned i lenestolen. Karoline ilte bort og dro av ham de stivfrosne sokkene, før hun satte seg på peiskanten og ga seg til å gni de iskalde føttene hans.

«Hva har hendt, Torstein?»

«Jeg og Andreas har vært ute og lett etter Sigurd. Han har stukket av.»

«Nei! Stukket av? Men det er jo iskaldt ute! Fant dere ham?»

«Nei, det gjorde vi ikke. Han var ikke hos noen av kameratene sine, Andreas har spurt seg for i Kirkenes, og jeg har lett i alle koier og hytter jeg kunne finne rundt Elvenes. Vi fortsetter i morgen, men befinner han seg ute, er han ikke i live når vi finner ham. Men nå skremmer jeg deg, kjæreste!» Han så beroligende på Karoline da hun forskrekket for opp. «Vi håper og tror at han har funnet ly for natten et eller annet sted. Gutten er jo ikke dum. Er det kaffe på kjelen?»

«Ja, men den er sikkert besk.»

«Det gjør ingenting, bare den er varm.»

«Vil du ha noe å spise også?» Karoline så bekymret på ham. Ansiktet var illrødt av kulde, og han hutret der han satt.

«Nei takk, bare en kaffetår, så får vi komme oss i seng. Jeg må tidlig opp i morgen.»

Hun hentet to krus kaffe på kjøkkenet og satte dem på bordet. «Gud, nå er jeg glad for at Heiko fikk Maja til å utsette bryllupet!» utbrøt hun.

«To uker før jul, var det ikke det som ble bestemt?» spurte Torstein fraværende og tok en stor slurk av kaffen.

«Jo. Heiko vil vise fram Maja for hele sognet. Hun skal ikke gjemmes bort på noe prestekontor, sa han til meg. Det må jo også være hyggelig å gifte seg i en julepyntet kirke! Men Maja vil fremdeles ikke ha noe stort selskap, bare de nærmeste.» Karoline sukket.

«Ja ja, det blir nok bra, men nå må vi få oss litt søvn,» sa Torstein og tømte kruset.

Etter å ha hvilt en stund tvang Sigurd seg til å fortsette innover i skogen, selv om alle lemmer protesterte. Han var kald, trøtt og forferdelig sliten. Det var bekmørkt, skylaget skjulte stjernene, og trærne så helt like ut. Det tok ikke lang tid før han ikke ante hvor han var. Snøen lå meterhøy, og det var tungt å trampe seg vei. Han hadde blodsmak i munnen, og begynte å bli livredd.

Plutselig støtte han på en gammel, falleferdig koie i mørket, og han kunne ha grått av glede, men var for utmattet. Det lå en del snø foran døra, men han fikk møysommelig gravd den vekk, og endelig var han inne.

Han hadde mest av alt lyst til å legge seg rett ned på det stivfrosne jordgulvet for å sove. Men overlevelsesinstinktet sa ham at han måtte fyre opp først. Han famlet seg fram til grua, der det lå noe gammel kvist og kvas. Til hans store hell lå det også en eske med fyrstikker der. Noen måtte ha brukt koia for ikke så lenge siden. Håpet tentes i ham.

Men han fikk ikke fyr, selv etter gjentatte forsøk. Det røk litt, og så sluknet det igjen. Kvistene var for fuktige. Han kunne nesten ikke kjenne føttene sine lenger, og han måtte gjøre opp ild for å få litt varme i seg! Ellers kom han til å fryse i hjel. Hadde han bare hatt noe papir! Han lette i lommene med valne hender og dro fram en gammel handleliste som Maja hadde gitt ham en dag han skulle til Kirkenes. Det var ikke rare greiene, tenkte han og svelget klumpen i halsen, men det fikk stå sin prøve.

Sigurd snudde og vendte litt på kvistene, slik at de ble liggende med mer luft imellom seg. Han holdt papiret mellom tommel og pekefinger, nesten andektig, og da han stakk fyrstikken bort til papiret, var det med en stille bønn på leppene. Brenn, kjære Gud, la det brenne!

Papiret skalv i handa hans, men det tok fyr. Skjelvende stakk han den lille papirlappen forsiktig inn mellom de fuktige kvistene. Det tok fyr! Endelig, tenkte han og pustet lettet ut.

Flammene kastet såpass med lys i rommet at han fikk sett seg om. Det var ingenting annet der enn en gammel presenning i en krok. Fingrene hans var så stive av kulde at det var med møye han fikk brettet den ut og lagt den foran grua. Han trakk på seg vottene igjen, skjønt det var ikke mye varme i dem lenger. Så la han seg ned og sovnet. Han merket ikke at ilden sakte sluknet, mens sur røyk fortsatte å velte ut i rommet.