AUD MIDTSUND

Bedraget

Copyright © 2011 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign:  Aina Klingenberg

©iStockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2012

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7466-9

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Slik sluttet forrige bok, En ny tid:

Hilma la seg tilbake mot puten. Nå måtte hun legge planer. Dersom Karoline hadde fått greie på noe, var gode råd dyre. Hun måtte gjøre noe før Karoline sladret, eller Andreas begynte å undre seg over henne. Tankene tumlet i hodet.

Hun for sammen og satte seg fortumlet opp i senga da hun hørte Petras hese stemme. Gud, hun måtte ha sovnet!

«Har du lagt deg med klærne på i kveld? Du, som er så nøye på alt.»

«Det ser visst sånn ut,» sa Hilma beklemt. «Jeg skulle bare strekke litt på ryggen, men så sovnet jeg. Nå skal jeg se å få av meg klærne og stelle meg.»

«Da får du vente til jeg er ferdig. Jeg har akkurat fylt vann i vaskevannsfatet. Og jeg tar den tiden jeg trenger,» sa Petra bryskt.

Hilma ble sittende og se på at den eldre kvinnen kledde av seg, til hun sto i bare undertøyet, og vasket seg. Petra var så treg i alt hun gjorde. Hilma fikk lyst til å skrike til henne at hun måtte se å bli ferdig. Å, så godt det skulle bli å få sitt eget rom! Det var bare en uke til nå.

Men først hadde hun noe hun måtte gjøre. Hun var forelsket i Andreas, og nå visste hun akkurat hvordan hun skulle få ham.

1

En ettermiddag sent i august bestemte Turid seg for å dra til Fredheim for å snakke med Andreas. Hun holdt ikke lenger ut sjalusien som gnagde i henne. Det var ingen tvil om at Andreas hadde et godt øye til Hilma, og at hun var langt oftere på besøk på Fredheim enn det Turid visste. Kunne det være at Andreas hadde ombestemt seg og ville ha Hilma i stedet for henne selv? Hun kom ikke på noen bedre måte å finne ut av det på enn å spørre ham rett ut. Hun fikk sitte på med Jess, som hadde et ærend hos Heiko.

Da han satte henne av ved grinda på Fredheim, ble hun et øyeblikk stående og betrakte den lille, velholdte gården. Fjøset var nytjæret, og det luktet godt. Turid kjente seg stolt av kjæresten, men følelsen ble blandet med vemod og sorg med tanke på ærendet hun var ute i. Plutselig så hun for seg Hilma som husfrue på Fredheim, og det gjorde ubeskrivelig vondt. Turid kunne ikke tro at Andreas kunne svikte henne på den måten. Likevel lå ubehaget som en klump i magen da hun gikk bortover grusveien mot huset. Inni seg ba hun en stille bønn om at Hilma ikke hadde tatt turen innom i dag, hun også.

Andreas satt alene på kjøkkenet med en kaffekopp foran seg, og lyste opp da hun kom inn. Han reiste seg og klemte henne. «Turid! Jeg ventet deg ikke før i morgen.»

«Jess skulle en tur oppover og spurte om jeg ville være med, så jeg takket ja.»

Andreas fylte et krus med kaffe og ba henne om å sette seg. «Skal jeg finne fram noen kjeks?»

«Nei takk. Jeg kom egentlig for å prate litt med deg, Andreas.» Hun så nervøst på ham. «Jeg må vite om det er noe i veien.»

«Men Turid, da? Det er ingenting i veien. Hva skulle det være?»

«Det er bare … du har vært så fjern og opptatt i det siste.» Hun gransket ham engstelig.

Andreas ristet uforstående på hodet. «Vel, jeg har tusen ting å tenke på for tiden. Det er travelt, vet du, og dette er første gang på evigheter jeg kan ta meg tid til en liten stund for meg selv på kjøkkenet.»

«Du synes kanskje jeg forstyrrer deg, da?»

«Selvfølgelig ikke! Du er alltid velkommen hit, kjære deg, når som helst, det vet du da!» Han så undrende på henne. «Fortell meg hva dette dreier seg om, Turid.»

«Jeg … Huff, dette er så vanskelig, Andreas, men du må være ærlig mot meg, for jeg har tenkt så mye på … Ja, altså, jeg må spørre deg rett ut: Har du blitt betatt av denne Hilma?»

Andreas så forskrekket på henne. «Nei, Turid! Det er deg, og bare deg jeg vil ha. Jeg liker Hilma, og det innrømmer jeg gjerne. Hun er morsom å være sammen med, og det er jo ikke ofte det kommer nye folk hit til bygda.» Handa hans fant hennes over bordet, og han klemte den. «Men det er deg jeg elsker, og deg jeg vil gifte meg med.»

Turid slo blikket ned mens tankene raste gjennom hodet hennes. Mente han det? Det var ikke første gang tvilen gnagde i henne.

«Er hun ofte på besøk her?» Hun gløttet på ham.

«Nei, hun stikker av og til innom når hun har vært hos Maja, men det er du jo klar over. Jeg skjuler ingenting for deg.»

«Nei, jeg håper ikke det.» Hun vred litt på seg. «Det er veldig viktig at du er ærlig mot meg. Jeg har vært så engstelig …»

«På grunn av Hilma? Neimen, stakkars deg, Turid, det har du ingen grunn til. Hilma og jeg er venner, det er alt. Det er du som betyr alt for meg.»

«Når skal vi gifte oss, da?» spurte hun brått. Hun hadde for så vidt allerede skjønt at det ikke kom til å bli noe bryllup med det første, men hun syntes godt han kunne gi henne en dato, så hun hadde noe å forholde seg til.

Andreas nølte litt før han svarte. «Jeg har så mye på gang her nå, og vil gjerne at gården skal være i så god stand som mulig før vi gifter oss.»

«Fredheim er mer enn bra nok for meg som den er, Andreas. Dessuten er det ikke gården jeg bryr meg om, det er deg. Jeg orker snart ikke å vente lenger.»

Andreas reiste seg og gikk rundt bordet. Han satte seg på stolen ved siden av Turid og la armen om skulderen hennes. «Det blir ikke i all evighet. Men jeg hadde håpet at du ville gi meg et år til å fullføre de tingene jeg har begynt på,» sa han og så bedende på henne. Det havblå blikket hans fikk henne til å mykne.

«Ja vel, da,» sukket hun. «Så får det bli til neste år.»

Han smilte til henne og kysset henne på pannen. «Hilma, du, liksom. Skulle jeg bry meg om henne, når jeg har en så flott kjæreste som deg?»

Turid smilte svakt til ham. Skuffelsen over det utsatte giftermålet sved i henne, men hun ville ikke presse ham. Hun kunne godt vente, så lenge hun visste at det ville bli dem til slutt. Men det der med Hilma … Turid hadde sett hvordan blikket til Andreas fulgte henne hvor enn hun gikk og sto. Hun forsøkte å ta seg sammen. Han hadde nettopp lovet at det var henne han ville ha, og hun måtte jo stole på kjæresten sin. Hun lente hodet mot brystet hans, grep tak i handa som lå over skulderen hennes, og klemte den.

«Men du, Andreas? Du skal vite at jeg ikke liker henne. Er du nødt til å være så mye sammen med henne?»

«Jeg kan ikke akkurat kaste henne på dør når hun dukker opp, kjære deg.»

«Du behøver ikke å være altfor vennlig heller.»

«Men høflig får jeg vel lov til å være?»

«Selvfølgelig. Men jeg tror at hun er interessert i deg.»

«Der tar du nok feil. Hun kjeder seg bare når hun har fri. Hun har jo ikke så mange venner her. Bare Heiko og Maja. Og ja, oss her på Fredheim. Erling er også venner med henne, og han synes hun er både vittig og spennende.»

«Og det synes du også?»

«Nå må du holde opp, Turid.»

Hun gløttet opp på ham, og han smilte mykt til henne. Det kjærlige blikket hans roet henne ned. Hun la vel for mye i det. Kanskje hun bare var litt misunnelig fordi Hilma var så pen.

2

På Furulund hadde de fått nye gardiner, og siden de gamle verken var falmet eller slitte, tenkte Karoline at de kunne passe på Fredheim, for der var det ikke kjøpt noe nytt på evigheter. Så hadde hun også en unnskyldning til å få seg en prat med Andreas i samme slengen.

Guttene var på vei ut etter måltidet, og Birthe holdt på med å rydde av bordet da Karoline kom inn på kjøkkenet.

«Bare gå og fortsett med det dere holdt på med, dere,» sa Karoline og smilte til Erling og Georg. «Men du har kanskje et øyeblikk, Andreas? Har du en kaffetår til meg også? Jeg skal ikke bli lenge.»

Birthe skjenket henne et krus med kaffe og fylte på koppen til Andreas. De tok dem med seg inn i stua, der de satte seg i sofaen.

«Se her, hva jeg har med til dere,» sa Karoline og pakket ut gardinene. «Vis dem til Turid og spør om hun synes de er pene nok. Jeg har ikke bruk for dem lenger.»

Andreas lo høyt av den geskjeftige tanten. «Gardiner har jeg ikke greie på, men de er sikkert bra nok,» utbrøt han.

«Vel, Turid har god smak, det vet jeg. Hun får bestemme om hun har lyst til å henge dem opp eller ei.» Karoline tok en slurk av den varme kaffen. «Du, Andreas, ser du mye til Hilma?»

Han rynket pannen. «En gang iblant. Hvordan det?»

«Jeg synes du skal passe deg for henne.»

«Hva mener du?»

Karoline sukket. Andreas ville ikke gjøre det lett for henne, nei. Han måtte jo ha en mistanke om hvor hun ville hen. «Jeg sier bare at jeg er så glad for at det er Turid som skal bli frue her på Fredheim. Å få en hustru som henne, er ikke hvem som helst forunt. Men jeg synes synd på den som ender opp med Hilma Mathisen.»

«Takk for de pene ordene om Turid, tante. Men hvorfor snakker du så stygt om Hilma?»

«Kan vi ikke bare si at det var en fugl som sang, og at det ikke var noen vakker melodi? Det er det der med nissen på lasset, vet du, han nytter det ikke å rømme fra. Og Hilma fikk med seg sin nisse på lasset da hun dro fra Vardø.»

Andreas ristet uforstående på hodet. «Du har alltid vært flink til å fortelle eventyr, tante, men hvor vil du med dette?»

«Du må love å ikke fortelle dette til alle og enhver, men Hilma fikk altså sparken på grunn av usømmelig oppførsel.»

«Nei, nå må du gi deg! Hører du på slikt sladder, tante Karoline?»

«Det er ikke bare sladder, Andreas. Jeg har det fra sikkert hold. Forresten ble jeg ikke så overrasket da jeg hørte det. Jeg har lurt fælt på hvorfor en jente som var stuepike på et flott hotell, skulle ta et så slitsomt og møkkete arbeid hos Figenschou.»

«Det var bare midlertidig. Dessuten har hun fått seg arbeid som stuepike igjen.» Andreas hørtes fornærmet ut på Hilmas vegne, og Karoline så vekk slik at han ikke skulle se hvordan sinnet flommet opp i henne. Sannelig var han ikke så betatt av piken at han satt der og forsvarte henne.

«Vel, det er mulig. Jeg ville bare advare deg,» sa Karoline kontant.

«Jeg tror ikke noe på det ryktet. Og hvis det var sant, ville vel Heiko og Maja ha visst om det.»

«Hun har selvfølgelig ikke fortalt dem det, og det trenger ikke du å gjøre heller. Jeg synes bare at du ikke burde omgås den jenta for mye. Du risikerer at folk begynner å snakke om deg og Hilma også.»

«Det er da voldsomt så opptatt alle er av Hilma og meg. Vi omgås ikke, hun stikker bare innom her av og til.»

«Gjør som du vil, men jeg håper du vet hvilken kjernejente du har i Turid, og at du tar godt vare på henne. Hun kommer til å bli verdens beste hustru og mor, og hun elsker deg. Vi er så glade i henne, alle sammen. Du kan ikke la henne vente i evigheter.»

Andreas så sint på henne. «Takk, nå holder det. Jeg elsker også Turid, og vi skal gifte oss, men når det blir, er det bare Turid og jeg som har noe med!»

Karoline smilte forsonende til ham. Hun hadde sagt det hun ville, og nå fikk han tenke over saken. «Det har du helt rett i. Det er bare det at vi gleder oss slik, vet du.» Hun reiste seg. «Jeg må videre, jeg skal inn til Kirkenes og handle litt. Men da viser du Turid gardinene, ikke sant?»

På vei til Kirkenes tenkte Karoline fornøyd at det virket som om hun hadde gitt Andreas noe å tenke på. Det var ingenting spesielt hun trengte hos handelsmannen, men noe småtteri kunne hun alltids kjøpe. Så vidt hun visste, hadde ikke Hilma sluttet hos Figenschou ennå, og traff hun henne, var det ikke noe i veien for å slå av en prat med henne også …

Hilma fikk øye på Karoline gjennom vinduet da vogna stoppet foran inngangsdøra. Så ubemerket hun kunne, skyndte hun seg inn på lageret. Å snakke med fru Furulund var det siste hun ville – man utsatte seg ikke frivillig for hennes skarpe tunge.

Hun skulle til å løfte ned sekken med kaffebønner for å fylle på i skuffen ute i butikken, men bestemte seg for å ta en liten pust i bakken i stedet. Tankene vandret til Andreas. Han var helt annerledes enn andre menn hun hadde møtt – forbasket skikkelig, men hun fant tryggheten hans svært tiltalende. Hun hadde lyst til å slå seg til ro nå, og hun kunne godt tenke seg å bli hans hustru. Han var kjekk, og det kriblet i henne når hun tenkte på ham. Dessuten var det tydelig at han var svak for henne, og det ville nok ikke bli noe problem å tvinne ham rundt lillefingeren når de var godt gift.

Hun var lei av å bli utnyttet og sviktet. Ivar, direktørsønnen på Askhøj hotell, hadde lovet henne gull og grønne skoger, men løftene hans hadde ikke vært verdt noe som helst. Andreas, derimot, var nok mann for sitt ord. Han var ikke så velholden som Ivar, men hvis det var sant at han satt på en større formue enn han lot folk tro, var han et godt parti likevel. Alle hvisket og tisket om en sølvskatt, og gården var heller ikke så verst, selv om den ikke var stor. Hun hadde både hørt og sett at den var veldrevet, og visste at det var Andreas som hadde fått ting i orden der.

Det eneste som sto i hennes vei, var Turid, men det gjorde ingenting. Tvert imot, en liten utfordring gjorde det hele bare mer interessant. Dessuten – en forlovelse var intet giftermål. Hilma skulle nok få lokket ham til seg. Andreas var en ærlig fyr, og fikk han ei jente i ulykka, var hun overbevist om at han ville ta ansvar for sine handlinger og gifte seg med henne. Og hun skulle være den jenta! Hun hadde ligget i senga si flere kvelder på rad og planlagt hvordan hun skulle klare det.

«Kommer du snart med kaffebønnene, Hilma? Det er kunder som venter!»

Hun skvatt da hun hørte Figenschous stemme gjennom døråpninga, og skumpet borti sekken med kaffebønner så den holdt på å velte. Hun reddet den i siste liten.

«Jeg kommer nå!» ropte hun tilbake mens hun kastet et raskt blikk ut i butikken for å se om noen hadde sett hvor klossete hun var. Fru Furulund sto ved disken, smilende og pratende. Hun var tydeligvis en populær dame, for folk flokket seg bestandig om henne.

Hilma var nødt til å gå ut dit. Hun skyndte seg bort til benken, der hun ble stående med ryggen til disken. Likevel følte hun Karolines blikk i nakken, og til slutt hørte hun stemmen hennes.

«Du skal vel snart flytte til vertshuset, du, Hilma?» spurte hun vennlig nok, og Hilma følte seg tvunget til å snu seg og se på henne.

«Ja,» svarte hun kort. Som om Karoline Furulund hadde noe med at hun skulle bytte arbeid!

«Du må hilse så masse til Heiko og Maja når du er innom, og si at jeg snart kommer på besøk,» kvitret Karoline videre, men Hilma kunne godt høre den truende undertonen.

«Takk, det skal jeg. Nå må du ha meg unnskyldt.» Hilma vendte blikket mot benken igjen. Hun var opprørt og skalv slik på handa at det var like før kaffebønnene havnet på gulvet i stedet for i skuffen. Karoline visste om fortiden hennes og kunne fortelle det videre til hvem som helst. Til Heiko og Maja … eller til og med til Andreas. Det var Guris skyld, den ekle jenta! Sladrehank, det var det hun var. Men Hilma skulle nok vise dem alle sammen. Hun kneiste med nakken. Ikke pokker om Karoline Furulund skulle få stanse henne …