BENTE PEDERSEN

Evig din

Copyright © 2009 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2013

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7569-7

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Prolog

Januarnatta var iskald og stille. De eneste lydene man kunne høre, kom fra en skiløper som tok seg fram langs den snødekte elva. Stavtuppene laget små smell når han satte dem i isen, og skiene vislet for hvert lange, seige dobbelttak og kraftige fraspark. Frosten bet skiløperen skikkelig i kinnene, men det merket han knapt. Øynene slet med å se hvor han befant seg, for det var en av de måneløse nettene, da bare stjernenes bleke skinn viste vei. Det var en utfordring, men det plaget ham ikke. Når han fulgte elva, kom han hjem – og det var vanskelig å rote seg bort fra den. Mørket var hans forbundsfelle: Så lenge han ikke kunne se noe, var det heller ingen som kunne se ham.

Det var i de timene da alle skikkelige mennesker, og dem var det flest av i Målselvdalen, sov på sitt aller tyngste. Fortsatt var det noen timer til de mest morgenfriske sto opp og fyrte i ovnen og gikk ut i fjøset. Traff han på noen i natt, var vedkommende sikkert ute i et like uhederlig ærend som han selv. Han langet ut, tok doble stavtak, fløt på den hardstampede snøen som lå over blåisen. Her hadde mange sleder og skispor gått før han satte sitt spor. Når vinden fikk ligge litt nedover elva, kom ikke hans spor til å skille seg fra de andre. Om ikke lenge sov han like tungt som grannene sine.

Kanskje ikke de uskyldiges søvn, men det var det bare han som visste.

Han hadde ikke valgt gjerningen, men han hadde valgt dagen og timen.

Den andre hadde bare ventet.

Nå var det fullbrakt.

Det var stillhet – og trygghet.

Langt inne i skogen tutet ei ugle.

1

Lisa hutret av kulde da hun kledde på seg. I januar hadde det ingen hensikt å drøye med å stå opp. Hun var heldigvis ingen latmakk av natur. Fortsatt var det fredelig i huset. Bare tømmerveggene klaget litt mot frosten. Han bet vel fortsatt skikkelig der ute. Heldigvis var det Borghild som tok fjøset i mørketida. Og Ingrid. Det var vanskelig å hindre henne. Svigermor til Ingrid ønsket at hun kunne ta litt mer av arbeidet og ansvaret fra henne, men tøtta var ikke den som lot andre gjøre det hun anså som sin plikt.

Lisa var en morgenfugl, og hun likte å ha kjøkkenet for seg selv i gryet. Selv på vinterstid gjorde det henne ikke noe å stå opp i morgenkulda og få varme i huset. Hun satte over kaffen og dekket bordet til morrabetten – og hun ventet til de kom anstigende. Kun i onnene hendte det at de måtte vekke noen sjusovere. Sønnen hennes, Kalle, var glad i å ligge utpå, gjerne til både sju og åtte. Sånn var det ikke da hun var ung. Lisa tenkte sitt om den nye tida og ungdommen. Hun trivdes i stillheten før noen andre sto opp. Arbeidet i gryet fordret ikke all verden; det var mest ubehaget ved å stå tidlig opp til et kaldt hus som skremte de fleste.

Folk skulle ikke ha så mye i livet like etter å ha stått opp, bare noen sterke kopper kaffe og et par brødskiver med smør eller gomme – eller begge deler dersom man var særlig forsluken – og det var i alle fall sønnen hennes. Hun visste at Ingrid satte pris på at hun tok dette første, tidlige husarbeidet. Selv faren hennes tillot at Lisa vekket ham med morgenkaffen. Det medførte at Lisa måtte holde tefatet Halvor foretrakk å slurpe av. Når det bare var de to, tillot Halvor seg å trenge hjelp. Halvtimen deres hver morgen var en glede for dem begge, forsto Ingrid. Hun forstyrret dem ikke i den stunden. Lisa snakket om gamle dager, ei tid som bare hun og Halvor husket klart. De tilhørte den gamle tida på Jakobvollen. I Lisas øyne hadde den vært den aller beste.

Lisa smånynnet for seg selv da hun la i ovnen. Enda så kjølig det var og hun fikk kaldtrekken i ansiktet gjennom pipa, lå det fortsatt noen glør der, og da hun blåste lett og lokket med noen fine neverbiter, fikk hun liv i ilden. Hun matet den med småvedfliser som var knusktørre etter å ha ligget lagret i den glisne vedsjåen helt siden i sommer. Så våget hun endelig å legge på noen skikkelige kubber. Det var ingen som trengte så lite never for å fyre opp som henne. Det hadde vært utallige morgenstunder som denne.

Kaffelukta fikk bre seg i kjøkkenet sammen med varmen. Hun trakk gyngestolen nærmere ovnen. Hun satte seg nedpå i de minuttene det tok kaffen å trekke. Som på alle andre dager skjenket hun også nå i to kopper. Hun ødslet en brunsukkerbit i hver. Det var ikke store biten, og hun var ikke den som mesket seg med søtsaker døgnet på tamp, men om morgenen likte både hun og Halvor noe søtt. Sukkeret var ellers deres hemmelighet. Hun la til en skvett fløte til dem begge og balanserte Halvors kopp på et tefat. Lisa måtte smile av seg selv da hun så at døra hans sto på gløtt. Hun kunne ikke huske å ha åpnet den, men det måtte hun ha gjort. Hun hadde vel satt den på gløtt da hun svingte forbi – for å slippe inn litt varme. Til natta lukket hun døra helt for å holde kulda ute. Det var forunderlig hvordan man kunne glemme slike alminnelige småting. Alderen begynte å merkes, det måtte hun innrømme for seg selv. Hun skjøv døra helt opp med hofta og satte kaffekoppene på nattbordet. Lett rørte hun ved skuldra til Halvor. Det var sjelden hun trengte å vekke ham. Halvor hadde den samme døgnrytmen i blodet som henne. At han ikke lenger var arbeidsfør, endret ikke på det.

– Nå har du visst forsovet deg, Halvor, sa hun lunt. – Jeg er her med morrakaffen din. Sukker og fløte. Du får våkne hvis du skal ha den varm, far!

Han rørte seg ikke. Det gikk opp for Lisa at det ikke kom til å bli noen flere morgener i fordragelighet med kaffe og småprat ved sengekanten til Halvor. Hun rygget ut av kammerset med gråten i halsen og tårer som presset på. Dette kunne hun ikke gjøre noe med. Dette kunne hun ikke ta hand om alene. Det tok henne et øyeblikk å besinne seg såpass at hun så hvor hun satte føttene. Ingen var tjent med at hun ramlet i trappa og laget enda mer elendighet.

Ingrid forsto at noe var fryktelig galt, da hun våknet av at svigermora sto over henne og gjentok navnet hennes gang på gang. Kroppen var tung, hun var fortsatt inne i søvnen, og hun visste at hun ikke skulle ha stått opp riktig ennå.

– Du må våkne nå, Ingrid, sa Lisa med skjelvende stemme og fortsatte å ruske i henne. – Og du skal være sterk! la hun alvorlig til.

Ingrid satte seg opp i senga og kjente at hun frøs. Teppet falt av henne. Huset ble kaldt i løpet av natta, samme hvor mye de fyrte før de la seg. Hun sov med ullstrømper på, men golvtrekken kjentes straks hun svingte beina over sengekanten.

– Det er pappa, ikke sant? spurte hun rolig. Det hadde skjedd.

Lisa hulket svakt, ute av stand til å si noe mer. Hun favnet seg selv og nikket.

Ingrid forsto at hun ikke kom til å få mer ut av svigermora, så hun slengte storsjalet over nattserken før hun hastet gjennom det morgenstille huset til farens kammers, som lå vegg-i-vegg med kjøkkenet. Hun hadde forberedt seg på dette øyeblikket, men det kom ikke på noen av de måtene hun hadde forestilt seg. Forberedelsene var til ingen nytte. Alene i gangen måtte hun holde seg fast i trappegelenderet. Hjertet banket voldsomt. Hun pustet dypt, bet seg i leppa og var sterk. Hun var sterk. Hun tålte mye. Også dette. Hun skulle holde seg oppreist. De gjorde det, de som stammet fra Jakobvollen.

Lisa hadde etterlatt døra vid åpen. Lyset fra ei enkel lampe på kjøkkenbordet nådde ikke helt inn i kammerset, men Ingrid trengte ikke lys for å vite hvordan det sto til med faren.

Det var så stille der.

Ingen pust. Ingen lyder.

Tårene slo opp i øynene hennes. Hun sank på kne ved sida av senga. Å vite med tanken var noe annet enn å vite med hjertet. Hun pustet dirrende. Holdt igjen hikstet. Hun var sterk.

Fingertuppene hennes rørte lett ved det magre kinnet til faren. Hun la kinnet mot hans – det var både kjent og fremmed på samme tid. Riktig og feil på samme tid. Skjeggstubbene kilte henne, slik de hadde gjort så mange ganger før. Men det kom ikke noe smil. Ikke noe glimt av kjærlighet i de blå øynene. Ingrid var glad for at øynene hans var lukket. Hun skulle huske det levende blikket hans, det som fortsatte å snakke til dem selv etter at han mistet ordene. De hadde avslørt at han fantes inni kroppen, som altfor raskt visnet og ble kroppen til en olding. Tårene hennes dryppet over ham. Hun tørket dem bort. Huden hans var allerede kald og stiv. Ingrid kunne kjenne at det var en annen lukt i rommet.

Halvor Jakobsen var ikke mer.

Hennes elskede pappa fantes ikke mer. Fraværet av ham traff henne så sterkt at det knøt seg i brystet. Hun hadde trodd at hun var klar, for uansett hva Aile sa, uansett hva Lisa sa, uansett hva hun selv sa for å holde andres mot oppe, hadde Ingrid aldri trodd at faren skulle komme ut av det tause skallet. Hun hadde mistet ham for lenge siden, men han hadde i alle fall vært til. Hun hadde kjempet for at han skulle være til.

Helt til nå.

Hvorfor hadde hun ikke sanset noe? Hvorfor hadde hun ikke ant at dette skulle skje? Alle andre begivenheter som angikk henne like mye som denne, hadde dukket opp i drømmer og syn. Ingrid ville ha maktet å vite om dette i forkant. Hun kunne ha gjort det vakkert – hvis nå døden kunne være vakker. Hun kunne ha sittet hos ham denne natta, fyrt i kjøkkenet og holdt ham i handa. Hun kunne ha delt stunden med ham. Det kjentes galt at han hadde vært alene. Men han hadde et slags smil om munnen. Han så fredelig ut.

– Så har du vandret, pappa, sa hun stille. Hun ville skrike, men hun ville ikke vekke hele huset. Dette kom til å bli en rar dag. Og når hun skilte sin egen umiddelbare smerte fra alt som fylte henne i øyeblikket, lå det også mye lettelse i henne. Ingrid kysset kinnet hans lett.

– Nå er du fri, pappa, hvisket hun og var glad ingen kunne høre henne.

Hun var også fri.

Alle ville tenke det, men ingen kom til å si det til henne. Det ble ikke mindre sant av den grunn. Dårlig samvittighet blandet seg med smerten. Hun skammet seg over det lille blaffet av lettelse. Det hørte hjemme i en ond tanke. Ei god datter skulle ikke tenke slik. Hun var et dårlig menneske. Faren hadde alltid vært der for henne. Han hadde alltid støttet henne. Han hadde aldri spart seg, men gjort alt for at hun og brødrene skulle ha det godt. Det kjentes fattigslig at han hadde dødd helt alene. Og det var simpelt at hun – som var hans nærmeste – skulle kjenne et snev av lettelse fordi han ikke fantes mer.

Kinnene hennes glødet.

Hun skulle ha visst. Hun skulle ha forstått. Hvorfor hadde ingen ulver sunget for henne denne natta? Hadde skjebneulven virkelig forlatt henne? Var det den Stina hadde slått i hjel med børetreet?

Gud, så alene hun var!

Lisa kom inn og hadde med seg lampa. Handa som holdt den, skalv. Lyset flimret, men Ingrid var ikke i stand til å holde den stødigere.

– Det er merkelig, men han ser fredfull ut, sa Lisa stille. – Så visste han vel ikke hva som skjedde. Det er en velsignet død å få vandre mens man sover …

Hun behersket seg. Lisa var flink til det. Det første sjokket hadde gitt seg. Nå var det bare hun som husket den gamle tida på Jakobvollen, det egentlige Jakobvollen. Da fikk hun føre seg med den verdigheten det krevde. Nå skulle hun se etter Ingrid for Anna og Halvor. De ville ha gjort det samme for henne.

– Men at det skulle skje slik, som tegn fra klar himmel, la Lisa til. – Jeg hadde vent meg til tanken på at han var her. Hun ristet på hodet. – Jeg trodde vel aldri at han skulle komme seg igjen. At han skulle bli den samme noensinne. Men han var her. Og han hørte hjemme her.

– Ja, sa Ingrid. – Han hørte hjemme her.

– Jakobvollen uten Halvor …

Ingrid omfavnet svigermora og hvilte hodet mot skuldra hennes. Det støkk litt i Lisa, for hun var ikke den som klemte andre enn ungene, men hun lot det skje.

– Det blir andre tider nå, spådde Lisa dystert.

– Vi skal føre videre arven etter ham, lovet Ingrid. – Vi skal ikke bringe skam over gården eller navnet. Vi skal leve slik at han ville ha vært stolt av oss.

Lisa tenkte sitt, men hun sa ingenting. Ingrid burde vite at Halvor hadde skammet seg mer enn én gang over datter si. Han hadde faktisk skammet seg over henne helt til det siste. Hvis Ingrid fortsatte å dyrke vennskapet med den ugudelige felespilleren på Flomslett, kom Halvor til å skamme seg fra det hinsidige. Akkurat nå kunne Lisa tie med det, men hun ble nødt til å komme med noen formaninger når tida var inne for det. Det var en del av forpliktelsen hun følte overfor Halvor og Anna.

– Jeg kan fortelle dette til de andre, sa Lisa. – Du har så mye å tenke på, Ingrid.

– Ikke tale om! Ingrid var fast i blikket. – Han var min far. Det er min plikt.

Ingrid åpnet vinduet mot frosten. Det hørte med. Vinduene skulle åpnes i et hus der de var blitt oppsøkt av døden. Folk flest tok det ikke så nøye midtvinters, men det gamle hang ved Ingrid. Det var sikkert unyttig lærdom, men slik var det alltid blitt gjort på gården. De kom ikke til å åpne flere vinduer, men dette ene skulle stå på gløtt så lenge liket av faren lå i huset. Begravelse kunne ikke holdes før til våren. Telen måtte gå. Ingrid grøsset ved tanken på å ha døden så tett innpå seg i flere måneder. Allerede var det en påkjenning.

Hun foldet hendene hans over brystet.

– Vi skal stelle ham skikkelig, sa hun til Lisa.

Den andre nikket. De lukket døra til kammerset og satte fram mat.

Da familien og Borghild satt samlet ved bordet til morramat, reiste Ingrid seg.

– Pappa døde i natt, sa hun rett fram.

Barna begrep det ikke. Lille-Halvor og Anna stirret på henne med kulerunde øyne og åpen munn. Mathias lette langs bordplata etter ei hand å holde i, og da han ikke fant noen, gled han ned av benken og inn under bordet. Ingrid så det, men hun kunne ikke krype etter ham. Han kom nok fram når det hadde sunket inn.

Visst kunne hun formidlet dette mer skånsomt, men de forsiktige ordene fantes ikke i henne i denne stunden. Døden var slik – den skånte ikke. Den høstet og etterlot en naken og gold åker. Hun visste at de måtte klare dette. De skulle det. Akkurat nå var det vondt og tomt, og hun hadde tusen ting å gjøre. Hun kunne ikke skjønnmale døden. Den var det eneste sikre i livet. Selv ungene måtte lære det. Hun kunne ikke spare dem. Hva slags mennesker skulle de bli om de trodde at alt bare var fjas og tant og lek?

– Han sovnet fredelig inn, sa Lisa litt mildere enn Ingrid og nikket mot døra til kammerset. – Dere kan se ham selv.

Bare Kalle benyttet seg av muligheten. De var vant til å se ham stryke sine egne veier. Etter storbryllupet i Tromsø før jul hadde han unngått Ingrid det han kunne. Han kastet bare et halvt blikk på henne før han forlot bordet.

Den døde lå slik de hadde funnet ham. Lampa på nattbordet var tent, men flammen inni glasskjegla var liten. Lyset dirret av vindpustene som slapp inn gjennom vindusgløtten. Hun holdt seg til de gamle skikkene, Ingrid. Vinduet skulle stå oppe. Fotografiet av ungene til Halvor hadde blåst over ende. Det lå med billedsida ned på bordet. Kalle lot det ligge slik. På en merkelig måte føltes det rett.

– Du forlot oss sørgelig forkjært, Halvor, sa Kalle lavt og så ned på det magre ansiktet.

Det var et under at han hadde holdt ut så lenge. Han hadde vært seig som gammelt svinelær, den godeste Halvor Jakobsen. I det siste var det bare Ingrid og Aile som hadde trodd at han kunne bli bedre. Og kanskje ungene. Ikke Lille-Halvor, men kanskje de to yngste, Anna og Mathias. Aile kom én gang i uka og la de varme hendene mot hodet til Halvor, mot den lamme armen og beinet. Kan hende var det hun som hadde forlenget livet hans, tatt vekk storparten av smertene. Men selv Aile var blitt betenkt i det siste. Hun hadde trengt lengre tid på å komme seg etterpå. Den siste gangen, like over nyttår, hadde hun overnattet, så utkjørt var hun blitt. Han husket det fordi hun hadde laget stort oppstyr om hvor opprådd Hans ville bli hjemme på Målsnes – med ungene og mora hennes å se etter. De hadde overlevd, alle sammen, både store og små. Selv Halvor hadde smilt litt med den friske sida av ansiktet. Ellers hadde han ikke smilt så mye. Kalle var ikke sikker på at de siste månedene hadde vært særlig gode for Halvor selv.

– Du har fred nå. Men stakkars Ingrid, sukket Kalle.

Han svettet i hårfestet hver gang han så på henne, hver gang han tenkte på henne – og det var omtrent hvert eneste minutt på dagen.

– Hun er like tapper som en soldat. Hun kommer til å stå på til hun stuper. Du vet det, Halvor. Og nå blir jeg pent nødt til å bli her. Du gir meg ikke noe valg. I det minste til ut i april. Til etter sommerdagen – så hun får skaffet seg mer hjelp på gården. Det er vanskelig å finne folk før sommerdagen når kontraktene går ut. Og jeg får se til at det blir en skikkelig dreng hun skaffer seg. Hvis hun har råd. Jeg vet ikke sikkert der …

Han la armene over brystet.

– Visste du at jeg tenkte meg bort herfra, Halvor? Det er vanskelig å gå som dreng på gården bror min rådde over. Matts hørte hjemme i stolen ved enden av bordet. Jeg kunne aldri fylle den like godt som ham. Tanken har aldri falt henne inn. Det er vanskelig å gå her i huset hans og lengte etter enka hans. Matts så det, hvor øynene mine vandret da han levde. Han tok det ikke så tungt, for han visste hvor han hadde henne. Jeg visste det også. De så bare hverandre, de to. Herregud, så forelsket de var! De kunne ikke holde hendene fra hverandre. Som jeg misunte hendene hans. Du så det kanskje også. Du vet kanskje alt om mine lengsler. Hun vet det ikke, og sånn skal det fortsatt være. Jeg tror du så og forsto det meste, Halvor. Da vet du at hun bare ser spillemannen. Det er ikke noe for meg her. Ikke annet enn plikter. Men når hun tar ham inn – da reiser jeg. Mamma også, vet jeg. Da er det slutt på Jakobvollen.

Øynene ble fuktige. Han var en tulling og en tosk. Her sto han og snakket til en død mann, og alt han hadde å si, var hvordan dette kom til å påvirke hans eget liv. Var han blitt sånn en stakkarslig mann?

– Du levde et godt liv, slo Kalle fast. – To staselige gårder. To staselige kjerringer. Unger så det rakk. Du har satt spor etter deg, Halvor. Ingrid er her i Målselv, og her blir hun. Over i Amerika lever Jakob så godt som han kan. Ungene hans vokser opp der. Maria klarer seg sikkert – hun er av det slaget som klarer seg. Barna dine der over Atlanteren vil helt sikkert pløye ei og anna plogfure. De er dine like mye som hennes. De har sikkert viljen og motet ditt, og hvis de er heldige, har de det store hjertet ditt også. Og denne gården kommer til å bestå. Barnebarna og sikkert også oldebarna dine kommer til å leve på og av jorda her. Og det var det som var drømmen din, det vet alle som kjente deg.

Kalle frøs. Han flyktet fra det kalde kammerset.

– Du tok din tid, mente mora, men hun sa det med ømhet. Hun plukket støv ingen andre kunne se, av skjorteermet hans, og hun brydde seg ikke om at han ristet henne av seg. – Du får ta den tunge ferden rundt i dag sammen med Even. Han skal meldes død. Grannene må få beskjed. Og Stina.

– Stina skal ikke bryte opp fra Tromsø for dette! sa Ingrid heftig. Denne ene gangen så hun rett på Kalle, men hun rødmet ikke. – Du sender et telegram der du forteller at pappa døde fredfullt. Og at hun ikke trenger å komme. Vi klarer oss.

– Du kjenner Stina …

Kalle slo ut med armene og ville omfavne Ingrid, men det passet seg ikke. Han skulle ikke utnytte at hun hadde det vondt. Trengte hun ei skulder å støtte seg til, så hun vel at han fantes rett for øynene på henne. Da fikk hun ta steget. Uansett var det ingen invitasjon til noe mer. Det som hadde skjedd mellom dem, hadde skjedd. Det fikk ingen følger, og dermed var de ferdige med det. Hun hadde glemt det – eller så ønsket hun å legge det bak seg. Det gikk ut på ett. Han var en tulling som ikke kunne glemme.

– Skriv at hun ikke behøves her, sa Ingrid fast. – Hva kan hun gjøre fra eller til? Det hadde vært annerledes dersom det var sommer og vi skulle begrave ham med det samme. Her blir det travelt i dag. Vi skal legge ham i kiste og det kommer folk, kanskje i morgen også. Men etter det får vi legge ham – i et av uthusene. Stina kan komme til våren. Johannes har mye mer bruk for henne i Tromsø nå.

– Og jeg skal skrive alt det i et telegram? spurte Kalle tvilrådig.

– Med dine egne ord, sa Lisa kvast. – Du er ingen unge, Kalle. Er du tungnem? Du er visst flink nok til å ordlegge deg for de som går i skjørt. Det sies i det minste på bygda. Vær like tydelig denne ene gangen!

– Jeg kan være tydelig, lovet han, – men jeg lover ingen at Stina velger å lytte. Søster mi gjør som hun vil.

– Du trenger ikke å dra til Målsnes, sa Ingrid. – Aile vet det allerede.

Han hadde ikke tenkt å dra til Målsnes.

– Men Aron må få beskjed, fortsatte Ingrid – og da fløy blikket hennes alle andre steder enn i retning av svogeren.

– Hvorfor i himmelens navn skal han vite noe? brast det ut av Lisa. – Han hadde da ingenting med far din å gjøre, Ingrid? Halvor likte ham ikke engang! Hadde han vært ved sin fulle manndoms styrke, hadde han tatt denne spillemannen din i skjorta og buksebaken og kastet ham utfor gjerdet. Du vet at jeg har rett!

– Aron har med meg å gjøre, sa Ingrid. – Han skal ha beskjed. Og nå skal du og jeg stelle pappa, Lisa.

Kalle så hvordan mora kjempet med seg selv. Det kom ikke flere harde utfall mot Ingrid eller Aron. Alt i alt tok hun det pent – og med verdighet.

– Jeg reiser med det samme, sa Kalle. – Presten og telegrafen og Flomslett. Og gårdene imellom på hjemturen. Er det bra nok for deg, Ingrid?

Hun nikket.

– Det er bra.

Han så på henne at hun egentlig ønsket at han ville dra til Flomslett først, men bare tanken bød ham imot. De aller fleste i dalen sto Halvor nærmere enn det Aron gjorde. Det eneste de to hadde hatt til felles, var kjærligheten til Ingrid og Mathias.

Ingrid var blek. Hun strevde for å bære tapet.

Kalle forbannet Aron, men hun trengte ham. Hun trengte denne sterke handa, skuldra å lene seg mot, armene som kunne holde henne oppe, hendene som kunne stryke henne over håret og ryggen, og by henne trøst.

Så fikk han vel reise til Flomslett først.