Sølvnatt

av Kaja Nylund

Copyright ©2013 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsillustrasjon: Eline Myklebust Madsen

Elektronisk utgave (første versjon) 2013

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7577-2

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Til Rebekka, jeg er så glad du er til.

Personene i Rebekka:

Rebekka Eliasdatter, 17 år

Elias Nilsen, Rebekkas far og krambubestyrer

Alvilde Sevlestad, Rebekkas mor, død

Signe, Rebekkas tante

Tobias, Rebekkas bestevenn

Almar Solthun, vær- og gårdeier

Fru Oda, Almars hustru

Olav, Almars sønn

Lotte, Almars datter

Gamle-Henrik, far til Almar og Alstrup, tidligere væreier

Alstrup Solthun, Almars yngre bror

Inger, husholderske og kokke

Maria, fintaus

Solfrid, fintaus

Arnhild, grovtaus

Amalie, grovtaus

Finn, gårdsgutt

Jarle, gårdsgutt

Birger Haugen, fru Odas bror

Emma, Birgers hustru

Selma, Lottes kusine

Kastor, Lottes fetter

Ivar, husmannsgutt

Anne-Marta, ansatt på krambua

Sakarias Lorentsen, krambubestyrer

Rigmor Lorentsen, Sakarias’ hustru

Birgit, Rebekkas venninne, taus på Sæthre-gården

Hans Sæthre, gårdeier i Svolvær

Karette, Hans’ hustru

Teodor, Hans’ sønn

Nelle, Teodors barnepike

Tilde, fintaus på Sæthre-gården

Nils smed

Prest Isak

Edvart, fisker

Sara, sydame

Slik sluttet forrige bok:

Rebekka lukket den tomme utstyrskisten. Klærne puttet hun i en striesekk. Så fikk hun henge opp lappen på krambua en av de nærmeste dagene. Den tomme esken la hun i sin egen kiste. Idet hun tok opp farens bibel, falt det ut et brev.

Hun stirret på den falmede konvolutten med slitte kanter. Kroppen ble stiv av spenning, og brevet kjentes blytungt i de skjelvende hendene hennes. Hun åpnet konvolutten og dro ut et enkelt ark. Det var fra moren!

Pulsen banket i tinningene idet blikket falt på ordene som sto der, men hjertet stanset nesten da hun så datoen øverst til høyre på papiret. Den snirklete skriften fløt ut foran øynene på henne. De så, men hun forsto ikke hva de så. Det svimlet for henne, og papiret falt ut av hendene hennes og inn under sengen.

– Å, herregud! Det var så vidt hun rakk bort til vaskestellet før hun kastet opp.

1

Ørsnes, mandag 30. august 1880

Beina sviktet under henne, og Rebekka sank ned på gulvet ved vaskestellet. Stanken fra oppkastet drev sakte ut i rommet, men hun maktet ikke å reise seg. Hun hikstet etter pust mens hun med valne fingre famlet seg frem under sengen der brevet hadde forsvunnet. Så hadde hun det i hendene igjen. Hun så på årstallet oppe i høyre hjørne. Brevet var datert mer enn et år etter morens død!

Like fullt var det et varmt kjærlighetsbrev, skrevet til Elias og undertegnet Alvilde. Rebekka stirret til øynene ble såre, men tallene lot seg ikke forvandle. Hun snudde og vendte på papiret, men årstallet var og ble det samme: 1867. På gravsteinen sto det at moren hadde mistet livet den 25. april 1866, og den datoen glemte ikke Rebekka.

En stund ble hun sittende og stirre tomt fremfor seg. Hun noterte seg at det begynte å skye over ute. Rommet var med ett blitt så mye mørkere. Det slo henne at middagspausen måtte være over, og at Inger ventet henne nede på kjøkkenet. Hun var i ferd med å reise seg da det gikk i døren, og Maria kom inn.

– Ka du sett her før? Veit du ikkje at pausen e over? Maria stirret på henne med en dyp nyve i pannen. – Du e vel ikkje sjuk? Du ser jo ut som om du har sett et spøkelse, og … Hun snuste ut i luften. – Ka det e før slags stank?

Rebekka sank ned på sengen og klemte brevet mot brystet. Tårene sto i øynene, og hun greide ikke å få frem et eneste ord. Raskt stakk hun brevet ned i forklelommen. Maria var kommet helt inn i rommet, og blikket hennes falt på vaskevannsfatet.

– Æsj! Hun skar en grimase og vendte seg mot Rebekka. – E du sjuk? Maria strøk noen brune lokker på plass under kysen og så bekymret på henne. – Æ vil helst ikkje bli smitta om du …

– Nei, æ e ikkje sjuk, svarte Rebekka hest. Tungen klistret seg til ganen, og det gjorde nesten vondt å få frem de få ordene.

Marias øyne smalnet, og det overraskende øyeblikket av vennlighet var over. – E du kan hende med ban? Det var latter i stemmen, og de fyldige leppene kruset seg i et hånlig smil.

Rebekka stirret forferdet opp på den andre tausa. – Kordan kan du tru nåkka sånt?

– Du har kasta opp, og du sei at du ikkje e sjuk. Ka før nåkka kan det da vær, om det ikkje e en som har satt onge på dæ? Æ skal vedd på at det e han Tobias. Nei, vent! Det kan jo også vær han Ivar, ikkje sant? Maria flirte ondskapsfullt.

– Ti på dæ! Det må vær nåkka æ har spist … sa Rebekka irritert. – Æ e ikkje med ban, så kan du ikkje la mæ vær i fred nu?

Maria så fornærmet på henne og la armene i kors over den fyldige barmen. – Nei, du e sekkert ikkje bantung, når æ tenk etter. Du har vel ikkje vært i lag med en mann ennu, du.

Rebekka ble sjokkert over de direkte ordene, og rødmen krøp ufrivillig frem i kinnene i takt med sinnet.

– Og han Tobias har et godt øye tel ho fru Rigmor, sjøl om ho e gift! fortsatte Maria før hun med en triumferende latter forlot rommet.

Da hun endelig ble alene, fisket Rebekka frem brevet. Hendene skalv da hun foldet det ut og leste det om igjen. Det var et vakkert kjærlighetsbrev. Alvilde hadde en sirlig skrift, med mange løkker og sammenhengende bokstaver, slik at det blå blekket lignet kunstneriske border. Hun leste: Du i mitt hjerte bever, i mine tanker hver dag, jeg for deg lever. Du er i mine hjerteslag, gjennom den tid vi strever …

Tenk, så fullt av varme og hengivenhet! Det var så poetisk at det rent tok pusten fra Rebekka. Men årstallet i høyre hjørne gjorde henne kald, selv om det første gjennomstrømmende sjokket begynte å legge seg. Tankene, derimot, var et eneste kaos. Hvordan kunne et brev datert av hennes mor være skrevet etter hennes død? Hun fikk det ikke til å rime. Berodde det hele på en stor misforståelse? Tankene gikk til tante Signe. Hun måtte kunne gi henne de svarene hun trengte.

Det var regn i luften og lummert da Rebekka la i vei til Signes stue i Åsveien. Hun hadde kastet et sjal om skuldrene. Brevet brant i forklelommen, og hårene på armene reiste seg stritt under bluseermene. Hun kulset og kikket opp på skyene som samlet seg over hodet hennes, svarte og truende. Det ville bli regn til natten, om ikke før.

Hun trakk sjalet tettere rundt seg. Alvilde hadde utvilsomt elsket Elias. De varme ordene på det slitte papiret var overveldende. Hun kunne godt forstå at faren hadde tatt vare på brevet. Tapet av Alvilde hadde vært svært tungt for ham, og at han hadde savnet henne hver eneste dag selv om han sjelden snakket om henne, var det ingen tvil om.

Men hvordan kunne brevet være skrevet etter morens død? Hvor mye hun enn grunnet over det, fantes det ingen forklaring god nok, så fremt i fall …?

Nei, Rebekka ristet på hodet. Det var selvsagt ikke skrevet feil dato med vitende og vilje, hvorfor skulle det være det? Rebekka hadde aldri kjent sin egen mor. Hun visste heller ikke stort om henne eller familien hennes. Hun kjente ikke til morens barndom. Når hun tenkte etter, var det i det hele tatt svært lite hun visste. Hadde enda faren snakket om henne, fortalt henne historier slik Edvart pleide å gjøre om livet på havet …

Moren hadde kommet til Lofoten med jekta til Lorentsen. Det hadde hun overhørt under en middag på Solthun for noen få uker siden, og det hadde overrasket henne. Mest fordi det betydde at den tilflyttede herr Lorentsen hadde kjent Alvilde, noe hun selv aldri hadde rukket å bli.

Lorentsen kunne vite mer om moren, funderte hun videre. Det var i hvert fall verdt et forsøk å snakke med ham. Om det stemte at moren kom fra en fin familie, ville han kanskje heller ikke avvise henne? Eller hadde hun ergret ham på seg etter episoden i krambua, slik at hun uansett ville bli avvist?

Tante Signes vesle stue kom omsider til syne, og Rebekka banket spent på døren. Hvilke svar ville tanten gi henne? Marias ord om Tobias og synet av ham og fru Rigmor ved naustet tidligere på dagen gjorde fremdeles vondt. Det sved i magen, men akkurat nå var brevet viktigere.

– Rebekka, e det du som kjæm igjen? Signe myste mot henne der hun sto på trappen, tydelig glad for besøket.

– Ja, æ må snakk med dæ. Rebekka svelget tungt. Tanten så sliten og grå ut, men hun var jo gammel, så det var ikke så rart.

– Kom innafør. E det nåkka særskjelt? Du e litt bleik om nebbet. Signe satte to kaffekopper på det slitte bordet. Det røk fra kaffekjelen da hun skjenket i koppene.

Da de begge satt ved bordet, sa tanten med varme i stemmen: – Nu må du førtell ka som plaga dæ.

– Det e det her. Rebekka dro frem det slitte brevarket. – Æ fant det i pappa sin bibel. Æ rydda i kleskista hans i dag.

Signe knep øynene sammen og gransket henne før hun strakte seg etter brevet Rebekka rakte frem. – Æ ser at du har funnet medaljongen også. Det e synd at det ikkje e nåkka bilde i den. Tantens stemme dirret en anelse. – Du skulle få den når du fylte atten. Det var Alvildes ønske. Ho ville gi den videre tel dæ da … Signe senket blikket og løftet brevet høyere opp for å kunne lese det.

Rebekkas hånd fløy opp til medaljongen som hang om halsen. Varmen fra den kjentes god mot de kalde fingrene. – Bar ho den tel ho døde?

– Ja, ho hadde den bestandig på sæ. Signe strøk en rynkete hånd over øynene og kremtet. – Men det spill ikkje nåkka rolle ka tid du får den nu. Det e et vakkert smykke.

– Æ skal ta godt vare på det. Det e omtrent det einaste æ har etter ho, og initialene hennes e gravert inn på baksida: A.S. Alvilde Sevlestad.

Rebekka var glad smykket var like helt etter så mange år. Forsiden var dekket med emalje, som lett kunne knuses. Under emaljen hadde sølvet nydelige guillocheringer og forgylt dekor.

– Det veit æ du vil gjør. Signe smilte beroligende før hun igjen konsentrerte seg om brevet. Hun så morsk ut, der hun anstrengte seg for å forstå Alvildes snirklete skrift. – Ka det her e før slags brev? Ja, æ ser jo at det e gammelt. Det e jo nesten bære filler igjen av det. Men det e vanskelig å se ka som står her. Øyan mine e ikkje ka de en gang var …

– Det e et kjærlighetsbrev som ho mamma skreiv tel han pappa, svarte Rebekka utålmodig. – Men det e ikkje innholdet æ vil spør dæ om.

– Nei, ikkje det? Signe snudde arket. – Ka e det da?

Rebekka slapp grepet om medaljongen mens det suste svakt om ørene. Det var nå hun ville få svar. – Brevet e datert over et år etter at ho mamma døde. Kordan e det mulig?

– Å, kjære vene! Signe så vantro på henne. – Det … det får æ mæ ikkje tel å tru.

– Da får du se etter sjøl, før æ har sjekka det så mange ganga at æ har kommet ut av tellinga. Men det står 1867 der, det e heilt tydelig.

Signe holdt papiret om mulig enda tettere opptil ansiktet. Rebekka så at hånden skalv.

– Ser du det? Og æ har tenkt på det på vei hit … Æ kan ikkje tru at det bære e en skrivefeil. Alle veit jo kordan år dæm lev i. Og brevet e ikkje skrevet i hast, ser det ut tel, så æ kan ikkje unnskyld det før å vær slurv. Da sett æ ikkje igjen med så mange muligheta sånn æ ser det. Ka du trur?

Tanten senket brevet og la det på bordet mellom dem med flakkende blikk. – Æ veit ikkje, vennen min. Stemmen hennes dirret ørlite.

– Det kan ikkje ha vært skrevet i 1857 heller, før da kjente ikkje ho mamma han pappa. Æ får en sånn ekkel følelse av at det e nåkka æ ikkje veit, men burde vette.

Tante Signe så forskrekket på henne. – Ka i all verden e det du sei, jente? Ka det skulle vær før nåkka? Igjen unngikk tanten å møte blikket hennes. I stedet grep hun kaffekoppen med ustø hånd. – Nei, det e nok bære skrevet feil årstall, skal du se … Det e nu ikkje nåkka å ta sånn på vei før? E det vel? De hadde kværandre svært kjær, det kan æ bekreft. Men …

– Men ka? Det e jo et reint kjærlighetsdikt! Ei lang erklæring tel han pappa … Se her: Vent på meg, kjæreste, til solnedgang. Min elskede, la meg legge meg i din favn. Før meg i havn …

– Ja ja, avbrøt Signe. – Det var bære det at … Mor di var ei omsverma kvinne. Så det var ikkje alle som var snille mot ho. Det sei æ nu i fall du skal få hør nån spitord. Siden du e fintaus på Solthun …

– Tenk du på frua?

– Tja, ho med fleire, så rykta skal du ikkje fest lit tel. Ikkje fra nån.

– Nei, æ skal vær førsektig. Men nu snakka du dæ bort. Trur du verkelig at det bære e skrevet feil årstall? Når kunne det ha vært skrevet i så fall, om de var fra kværandre?

– Under vinterfesket så klart, slo Signe fast, med ett lettet.

– Nei, det står august her. August 1867. Det e nu ikkje mulig å skriv feil måned også!

Signe trakk på skuldrene. Ryggen lutet fremover mens hun holdt begge hendene om kaffekoppen. Det så ut som om hun frøs. – Æ veit nu ikkje heilt …

Tanten virket urolig, men på forunderlig vis fattet også. Rebekka la merke til de små endringene i humøret hennes, men likevel brydde hun seg ikke om det underlige årstallet. Ville ikke hun også finne ut av dette?

– Hold du nåkka telbake før mæ, tante? Rebekka måtte gjøre et siste forsøk. Neglene skar seg inn i håndflaten mens hun ventet på svar.

– Ka skulle nu det være? Tanten så oppriktig fortvilet ut, og små svetteperler brøt frem på pannen. Rebekka kunne ikke fri seg fra følelsen av at hun holdt noe tilbake, men turte ikke presse henne lenger. Signe så ikke bra ut, tenkte hun bekymret.

– Veit du kæm han Leonard e? spurte hun i stedet.

Tanten rykket til og så forskrekket opp. – Leonard?

– Æ fant en liten bit av et ainna brev som han pappa hadde brent. Det var rett før han døde, og æ tenkte at det kunne ha vært det brevet han satt på sengekanten med den gangen æ kom på besøk tel dæ og spurte om det. Æ fant biten samme kveld, etter at æ kom heim.

– Ka det sto på den biten, da?

– Nåkka sånt som at nån, han pappa vil æ tru, måtte ta vare på mæ. Hilsen en Leonard.

– Hm … Det var nu rart.

– Så du veit ikkje?

Tante Signe ristet nesten umerkelig på hodet og kikket ut gjennom vinduet.

Signe ble stående og se etter den vevre skikkelsen til niesen. Som i tåke så hun Rebekka forsvinne bortover den humpete kjerreveien. Noen spredte regndråper prikket henne i ansiktet. Luften var skarp, og det luktet rått. Høstens dufter, tenkte hun dystert.

– Det blir vel snart høst før mæ òg. Æ kjenn det snart e tid før å reis, mumlet hun lavt for seg selv og gned hendene mot hverandre. Fingrene var blitt kalde og numne av bekymring. Det var med vemod at hun hadde innsett at det gikk mot slutten. At hun neppe ville få oppleve en ny sommer. Hun hadde valgt å tie om smertene som hadde martret kroppen i den siste tiden.

Hun skulle så gjerne ha sett Rebekka bli gift, få barn … En enslig tåre forvillet seg ned i furene på kinnet. Rebekka var så lik Alvilde. Hun lignet moren mer enn hun selv var klar over. De hadde den samme indre styrken, sterke viljen og pågangsmotet. I det ytre lignet de også, Rebekka var en mørk utgave av Alvilde.

Løgnene smertet mer enn hun ville kjennes ved. Fortvilelsen hadde stått naken i niesens vakre ansikt, men like fullt hadde hun tiet. Signe var så inderlig glad i Rebekka, og det å ikke kunne gi henne de svarene hun ønsket …

Hun skulle så gjerne fortalt henne sannheten. Sluppet løgnene som så uvillig kom ut av munnen. Men både Elias og Alvilde hadde forbudt henne å si noe. Mot sin vilje hadde hun lovet dem å holde tett …