BENTE PEDERSEN

Hjertets valg

Copyright © 2009 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2013

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7602-1

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

1

Straks de kom til byen, satte Magnus Rehnberg himmel og jord i bevegelse. Den nyfødte sønnen til hans gode venner Johannes og Stina hadde tålt sjøreisen fra Målselv forbausende godt. Heldigvis hadde været vist seg fra sin beste side. Det virket som om båtens gynging hadde roet den lille. Det beste hadde vært om reisen hadde hatt samme virkning på de voksne, men det var ikke tilfellet. Johannes Borge var fortsatt rasende på dem de hadde forlatt på Målsnes, og på svigerbroren Henrik Mathisen, som var med dem tilbake til Tromsø. Tonen mellom ektefellene Borge var heller ikke helt som den skulle være.

Johannes hadde vært redd. Ikke helt uten grunn mente han at Stina hadde utsatt både seg selv og det ufødte barnet for fare da hun reiste til Ingrid på ren innskytelse – etter et telegram fra broren Kalle. Ingrid satt pengelens i huset etter Hans og Aile. Uten tanke for sin egen helse reiste Stina fra byen med forsyninger til venninna. Johannes hadde motstrebende velsignet den ferden. At han siden ikke fikk beskjed da fødselen var i gang, tilga han ingen av de tilstedeværende på Målsnes. Der hadde vært nok folk til å la en av dem sende et telegram. Han var rasende på Henrik, som hadde dratt fra byen uten ham. Johannes satte like stor lit til Ailes evner som hvem som helst som kjente henne. Dersom Henrik og Hans hadde kommet til ham og fortalt hvordan Aile hadde kommet til Hans i en drøm, ville Johannes ha trodd dem – og han ville blitt med. Da hadde han vært der for Stina da det yngste barnet deres ble født. Johannes hadde sett like mye fram til fødselen som henne, og selv om den ikke hadde blitt slik de hadde håpet, ville alt ha vært bedre dersom de hadde vært sammen.

Magnus tilbød dem å stanse i Sjøgata, men både Johannes og Stina ville hjem. Det var ikke lange stykket å gå til Vestregata, men kjøpmannen insisterte på hesteskyss. Han sendte bud hjem, og ikke lenge etter kom hest og vogn fra kjøpmannshuset. I samme vendingen betalte Magnus en av guttungene på kaia for å springe til jordmora. Visst hadde de en lege med seg, men jordmødre var nå engang mer vant til å ta seg av barselkoner og småbarn, så Magnus syntes det var riktig at byens jordmor ble budsendt.

Stina var lemster og sliten og redd på samme tid. Alt hadde skjedd så fort, så uventet. Ingenting hadde blitt slik hun hadde sett det for seg. Det store øyeblikket hun hadde håpet på, hadde glidd ut mellom fingrene hennes. Hun kjente en stor forvirring og etterdønningene av frykten som hadde holdt henne fanget helt fra hun falt i fjæra. Fortsatt ante hun ikke hvordan Aile kunne ha visst om alt så lang tid i forveien, at hun hadde vært i stand til å komme akkurat da hun skulle. Aile hadde gått helt fra Sverige. Det var ubegripelig, men Stina var ikke i tvil om at Ailes tilstedeværelse hadde berget både henne og barnet. Jonas. Det var så underlig å tenke på ham med et navn som passet til og var helt ham. Hun elsket ham allerede høyere enn noen skulle tro var mulig. Og hun var livredd for å miste ham. Hun forsto sinnet til Johannes. Han hadde vært like redd som henne, og han hadde ikke visst hva som hendte. Stina kunne tilgi ham sinnet, og hun var sikker på at det ville falme hvis alt gikk bra med Jonas. Han hadde sagt mye til både Ingrid og Aile, men han var også i stand til å si unnskyld. På lengre sikt ville han og Henrik igjen komme på talefot.

Hun lot seg hjelpe ut av båten. Ektemannen og Henrik måtte støtte henne, for hun var kraftløs, og hun kjente godt at hun var både klippet og sydd. Henrik sa han ikke ville gi henne bedøvende midler. Hun ammet, og broren sa at det kunne skade barnet. Vel hjemme bar Johannes henne inn i huset. De skremte de tre ungene som hadde blitt igjen hjemme. De skremte Borghild og tausa Henriette, men det kunne ikke unngås.

– Lillebanet er allerede kommet, fortalte Marit, og ble nesten voksen der hun sto i deres eget kjøkken. – Han er det nydeligste i verden, og han heter Jonas.

Søsknene lot seg avlede. Straks den nye, lille broren var i hus, flokket de seg rundt ham. Han ble grundig beundret, mens han fullstendig uvitende sov seg gjennom alt sammen. Johannes sto fortsatt med sønnen i armene da jordmora ankom. Hun ble stanset på trappa av distriktslegevikaren. Henrik var blek. – Jeg synes jeg må fortelle deg om fødselen, sa han hastig og ga henne en kortfattet beretning. Jordmora lyttet rolig. Blikket til doktor Mathisen var fast. Nevene hadde han stukket ned i jakkelommene, og han så ut som en hvilken som helst av de unge mennene hun daglig så i byen. Det var litt underlig med en så ung lege, og attpåtil en som kom fra disse traktene. Det var underlig at han kom fra allmuen. En dag kom det kanskje til å bli vanlig at også alminnelige folks barn fikk seg høyere utdannelse. Hun kom neppe til å oppleve det i sin tid, men det var en besnærende tanke. Hun så barn bli født – og hun prøvde å forestille seg hva slags liv de ville få. Stemmen til den unge mannen skalv, men hun lot som hun ikke merket det. Selv doktoren kunne bli redd. Langt fra alle leger maktet å holde seg nøytrale når det var en av deres egne det gjaldt. De var ikke mer enn mennesker, selv om de hadde lang utdannelse og folk flest så opp til dem. Legen var dessuten svært ung. Han så dertil yngre ut enn sine år. Hun kunne forestille seg at noen av pasientene hans ikke tok ham alvorlig. Ikke alle ville gå med sine plager til en mann som så ut til å være nykonfirmert. Han burde anlegge skjegg.

– Jeg har ikke vært med på så mange fødsler, tilsto Henrik stotrende. Han godtok at jordmora visste mer om fødsler enn det han gjorde. Det var aldri det han hadde tenkt å spesialisere seg i. Han hadde ansett det som utrolig banalt å vie livet sitt til småbarn og fødende kvinner. Nå visste han ikke lenger. Å holde vesle Jonas i hendene hadde gitt ham en følelse som var vanskelig å beskrive i etterkant.

– Jeg skal se til henne og den lille …

– Han er fryktelig liten, advarte Henrik. – Vi gjorde vårt beste, la han til og tok ikke på seg all ære for at det hadde gått bra. Det var sterke krefter som hadde vært i sving da Jonas ble født. Han selv hadde bare vært en liten del av det. – Jeg hadde en hjelpekone der i Målselv, la han til. – Ikke en utdannet jordmor. De hadde sendt bud på henne, men hun var langt unna …

– Målselv er et stort distrikt, sa jordmora med forståelse. – Mange av hjelpekonene er svært dyktige.

Henrik var glad for at jordmora forsto hvordan virkeligheten var ute i distriktene. – Hun har tatt imot mange barn. Hun var – flink … Henrik ville ikke si noe om Ailes særskilte evner. Dels fordi han ikke ville at jordmora skulle vite at han trodde på den slags, dels fordi han beskyttet både Stina og Aile ved å tie.

– Du gjorde sikkert ditt beste, trøstet jordmora. – Nå skal jeg gjøre mitt, sa hun og klappet ham på skuldra før hun forlot ham.

– Er lillebror Jonas syk? undret Sandra og så den fremmede dama med de snille øynene gå inn i stua, der mora og den nye broren var. Sandra likte å si navnet hans. Jonas. Det var fint. Hun kjente ingen andre som het Jonas. Pappa het Johannes, men det var ikke helt det samme. Hun likte at alle hadde sine egne navn i familien deres. Andre steder het noen av ungene det samme som mora eller faren. Det måtte være dumt om man ikke visste hvem folk snakket til. Da visste man ikke om man kunne svare eller ikke. Hun likte at hun hadde sitt eget navn. Det var noen flere i byen som het Sandra, men de var voksne. Jonas var kanskje helt alene i Tromsø om å hete Jonas. Det var fint at mamma og pappa hadde vært så lure at de ga ham sånt et fint navn. Lillebror fikk ikke være syk. Sandra likte ikke at noen var syke. Hun skulle kanskje bli sykesøster når hun ble stor.

– Lillebror er litt liten, så den dama skal se på ham og kanskje veie ham og lære mamma og pappa hvordan de skal stelle en så liten unge, forklarte Marit etter å ha kastet et raskt blikk rundt i kjøkkenet. Søsteras spørsmål krevde et skikkelig svar, men det var ingen andre som så ut til å ville svare. De voksne trakk pusten og hadde ikke ord. De snurpet munnen sammen og flakket med blikket. Marit ville beskytte søsknene; de måtte ikke bli redde. Selv var hun redd hele tida, men hun viste det ikke. Hun hadde nesten holdt på å drukne, men verken hun eller Halvor hadde fått kjeft for å ha dratt på sjøen uten å si noe. Vanligvis ville mamma Stina ha fortalt om det til pappa Johannes. Så ville de ha snakket alvorlig til henne. Men mamma kom ikke til å fortelle noe til pappa. Ingen ville kjefte på henne. Ingen sa noe om at hun og Halvor hadde sovet sammen i samme seng. Det var også noe som pappa Johannes ikke kom til å få vite.

Voksne overså aldri noe som var galt – uten at noe som var enda verre, skjedde samtidig. Nøddåpen på Målsnes hadde fortalt henne at de voksne ikke tok noen ting for gitt. Vesle Jonas var kanskje ikke kommet til dem for å bli. De kom kanskje ikke til å bli ordentlig kjent med ham. Det var en forferdelig tanke. Under hele sjøreisen hadde hun holdt seg i nærheten av foreldrene og Jonas. Hun måtte være hos ham så mye som mulig hvis de ikke fikk beholde ham. Hun hadde foldet hendene og bedt nesten hele tida. Gud kunne ikke ta fra dem Jonas. Det ville være urettferdig, og så urettferdig kunne ikke Gud være.

Jordmora skjønte at det hadde vært en hard fødsel. Stina underdrev i sin beretning, men Henrik hadde gitt henne et bilde av hvordan det hele hadde gått for seg. Hun måtte smile da hun handfartes den nyfødte.

– Han er liten og fin, sa hun til de engstelige foreldrene. Hun ble rent munter, der hun sto med den lille i armene. Hun foldet teppet omkring ham og la ham tilbake i moras favn. Det var der han hørte hjemme.

Johannes kremtet og holdt jordmora fast med blikket. – Så han vil klare seg?

– Han vil helt sikkert klare seg, men jeg anbefaler at fruen tar det rolig i noen dager. Dere har hjelp i huset og hjelp i bakeriet?

Begge nikket.

– Fint. Så er det mulig. Kraftig kost og hvile, så kommer du til krefter igjen, fru Borge, sa jordmora. – Det er du som har hatt den største belastningen her. Det er noen ganger hardt arbeid å sette et barn til verden. Menn forstår ikke alltid det. Den lille sønnen din har ikke tatt noen skade, men så skjønner jeg at han hadde englene på sin side. De var dyktige som hjalp ham inn i livet, din bror og denne hjelpekona i Målselv.

Stina og Johannes vekslet blikk. Stina lurte på hvorfor Henrik hadde umaket seg med å nevne Aile. Kunne han ikke stå for det som hadde skjedd under fødselen? Kunne han ikke ta ansvaret alene? Aile ønsket ikke at noen skulle vite at hun hadde vært tilbake i Målselv.

– Men jeg skjønner ellers at det er lenge siden sist dere ble foreldre. Jordmora fikk et ertende glimt i øynene.

Stina og Johannes så undrende og forvirret på hverandre.

– Så uhorvelig liten er han ikke, denne vakre og velskapte gutten deres, fastslo jordmora med sakkunnskap.

– Men alle syntes jo det … kom det fra Stina. – Og jeg har holdt regning med ukene og månedene … han er seks–sju uker for tidlig!

Jordmora ristet på hodet. – Det kommer ikke på tale at han er seks–sju uker for tidlig født, sa hun. – To–tre uker strekker jeg meg til, sa hun, med stor morskap i ansiktet. – Dette er noe jeg ser, forsikret hun.

Igjen stirret Johannes og Stina på hverandre. Så stirret de på sønnen. Det var nesten umulig å ta inn over seg det jordmora sa. De syntes fortsatt at Jonas var veldig liten. Han var så lett i armene deres. De var redde for å knuse ham. De var redde for at han skulle ta skade av deres grenseløse kjærlighet.

– Du har nok regnet feil her, fru Borge, smilte jordmora. – Det er fort gjort. Du er ikke den eneste som har bommet litt der. Neste gang får du telle på fingrene. Alle har fingre nok. Han har nok blitt til litt tidligere enn dere tok med i regnestykket. Hun ristet på hodet over deres dumskap, og den neste tanken fikk fly mot dem i samme vendingen. – Og tenk at distriktslegevikaren vår heller ikke så det! Jordmora kunne ikke annet enn å le hjertelig.

– Men han er jo – så liten, innvendte Stina enda en gang. Hun hadde fått det i hodet at Jonas var liten. Hun så det. Hun hadde øyne i hodet. – Han er så liten, Jonas vår. Ingen av de andre har sett slik ut. Han virker så – uferdig …

– Han er så godt som fullbåren, fastholdt jordmora. – Jeg lover dere at jeg ikke tar feil. Jeg tar imot barn hver uke. Noen ganger flere i uka. Ingen barn er like, vet dere. Ikke engang søsken er helt like. Denne karen er helt seg selv. Og han er helt som han skal være. Nå er resten opp til dere. Så lenge han dier godt, kommer han til å vokse og trives – og om noen uker glemmer dere at dere har syntes han så uvanlig liten ut.

Henrik lot seg mildt irettesette av jordmora. Han var i stand til å le av det hun hadde å si. Det var mellom hans egne. Han la seg flat og lot jordmora erte ham. Hun kom neppe til å bringe det videre. Hun kjente sin plass. Selv om han var nyutdannet, var han uansett lege. Hun var bare jordmor. Hennes stemme lød ikke over hans.

– Neste gang vet jeg bedre, smilte han en anelse tvungent.

Ungene lurte på hvorfor han pakket sakene sine, men de var så opptatt av den nye broren at de fort mistet interessen for Henrik og hans vesker. Henrik måtte gå i to vendinger. Han fikk et snev av dårlig samvittighet da det gikk opp for ham at siden han ikke hadde gitt Stinas unger noen forklaring, falt det på Marit å finne på en. Hun satt på yttertrappa og hadde de andre tre omkring seg. De stirret ufravendt på henne. Marit var som en liten mamma. Hjertet til Henrik myknet for henne. Hun var en fin unge. Johannes og Stina kom til å slite med henne. Henrik kunne ikke annet enn å synes det var dem vel unt.

– Nå er vi så mange mennesker her, sa Marit, – så morbror flytter til Magnus. Han har mye bedre plass, ikke sant? Og nå er lillebror kommet, og han er så liten at han kommer til å skrike ganske mye. Det kan forstyrre morbror.

– Det forstyrrer meg også, sa Marcus og foldet armene foran brystet. I hans øyne var lillebroren litt av en skuffelse. Endelig en bror – og så var han så liten at han ikke kunne være med på å kappe land på mange tusen år, sikkert!

– Men det er ikke så farlig for deg, Marcus, kameraten min! Henrik satte seg på huk foran dem og sendte Marit et takknemlig blikk. – Du skal ikke av gårde midt på natta hvis det er noen som er syk. Du kan sove når som helst, er det ikke så?

Marcus måtte motvillig innrømme at det var slik. – De som kommer etter deg, kan forstyrre lillebror også, mente han. – Så skriker han kanskje enda mer.

– Jeg skulle uansett flytte i år, minte Henrik dem på. – Når jeg gifter meg med Sophie, flytter jeg inn i hennes hus.

– Det er huset til pappaen hennes, korrigerte Mathilde. – Hun bare bor der.

– Og snart bor jeg der også, tøtta. Henrik kunne ikke annet enn å flire av ungene til Stina. De var like på utsida, men veldig ulike i temperament. – Inntil da bor jeg hos Magnus og Nelle. Dere er jo der så mye at dere ikke kommer til å merke at jeg har flyttet. Han blunket til dem.

Ungene kom til at det ikke var så galt at han flyttet ut. – Vi skal besøke deg, sa Sandra og la armene omkring halsen på onkelen. – Vi skal besøke deg masse, morbror Henrik!

Henrik ble ønsket varmt velkommen i Sjøgata. Fra kjøkkenet fortalte de at det kom til å bli herlig lammesteik til middag, akkurat slik han likte den, og det enda det slett ikke var søndag. Det værelset han hadde delt med Sessi, var gjort klart for ham. Han ble ønsket velkommen hjem. Det var litt ubehagelig, men han visste å føre seg. Dessuten var det ikke en varig situasjon. Han fikk snakke med Sophie og faren hennes, og antyde at han helst så at bryllupet kom i stand fortere enn det de opprinnelig hadde planlagt. Hvis det kolliderte med annen selskapelighet i Tromsø, kunne han banne på at alle ville forandre planene sine for å kunne delta i bryllupet til konsul von Bachs datter. Ryktene hadde allerede gjort sitt – bryllupet ble sett på som den begivenheten som ikke kunne overgås, uansett hvilken årstid det ble satt til.

Nelle var fåmælt. De snakket om barnet. Henrik måtte fortelle dem alt jordmora hadde sagt, selv om det var til en viss forsmedelse for ham selv. Magnus lo hjertelig og sa at han syntes alle småunger var – små, men at det var foruroligende å høre at sakkunnskapen tok så sørgelig feil. Nelle tilsto at hun uten å blunke også hadde latt seg forlede. Jonas hadde sett liten ut. Barn vokste så fort, bemerket hun. Nå var det vanskelig å forestille seg Lukas som nyfødt. Henrik sa ingenting. Han begynte å bli kjed av samtaleemnet.

Etter middag lot han seg overtale til madeira og sigarer i biblioteket sammen med Magnus. Det var en avslappet stemning. Henrik tenkte det kanskje ikke ville bli så aller verst å bo i kjøpmannshuset i noen måneder.

De visste alle å føre seg sivilisert. Magnus var hyggelig å diskutere med. Biblioteket hans var omfattende. Han kom ikke til å mangle lesestoff. Huset var så stort at han ikke ville bli forstyrret av barneskrik og leven – med mindre Stinas unger virkelig invaderte dem.

Magnus tok Henrik fullstendig på senga da han sa: – Jeg ble påvirket av dette barnet til Stina og Johannes, Henrik. Det er merkelig. Jeg trodde det helst var kvinner som ble verpesyke når de så et liteban, og så slår det noe så forskrekkelig inn over meg, gamle mannen!

Henrik ventet. Han tok et dypt drag av sigaren og ventet på fortsettelsen.

– Det slo meg, sa Magnus, – at det er en egen lykke i barn. At et hjem uten barnelatter og løpende, små føtter er sørgelig tomt. At et liv uten barn – er tomt og meningsløst.

– Lukas både springer og ler i dette huset, sa Henrik stivt. – Du kan knapt kalle livet ditt meningsløst, Magnus. Du har oppnådd mye mer enn de fleste du ser rundt deg. Du har handelen, din posisjon i byen, et vakkert hjem, en kjærlig hustru. Du har barn og barnebarn …

– Barnebarna er så langt unna, klaget Magnus og nippet til vinen. Han så rett på Henrik. – Jeg så dette lille barnet til Stina og Johannes, og jeg ble misunnelig. Det kom over meg at jeg vil ha enda et barn. Lukas har sin søster, men hun bor i Trondhjem, og hun er voksen. Selv barna til Linnea er for store til å være noen lekekamerater for Lukas den ene gangen i året de besøker oss. Jeg vil at han skal ha flere enn meg og Nelle. Jeg kommer knapt til å se ham bli voksen, jeg begynner å bli for gammel til det, derfor er det viktig for meg at han har familie omkring seg.

– Din vennekrets er stor, Magnus, repliserte Henrik. – Det er mange som føler seg som din familie, selv uten blodsband. Lukas vil aldri mangle familie, det vet du. Han holdt blikket til sin venn og mentor, så myknet han det opp med en spøkefull tone. – Og du er seksogseksti, min venn. Du er en ungdommelig mann på seksogseksti. Om noen skulle kunne leve til han ble hundre, så måtte det være deg. Om ikke annet så på pur trass.

Magnus smilte skjevt. – Uansett ønsker jeg meg enda et barn.

– Er Nelle enig med deg? spurte Henrik. Store menn glemte ofte sine nærmeste. Han var glad i Magnus, men han kjente ham godt nok til å vite at han ikke unnså seg for å tvinge gjennom sin egen vilje når det var noe han ville sterkt nok. – Har du snakket med Nelle? spurte han. – Ønsker hun seg dette barnet like sterkt som du? Du vet – det er hun som kommer til å ha mest å gjøre med det. Du trenger ikke å amme eller stå opp med barnet om natta. Du får alle de hyggelige øyeblikkene – det er hun som får strevet …

– Det er hun som takker nei til en barnepike, sa Magnus og holdt blikket til Henrik. – Det kan ikke ha unngått din oppmerksomhet at Nelle elsker barn. Hun blomstrer sammen med Lukas. Hun er skapt til å være mor, min venn. Skulle jeg nekte henne den gleden?

Henrik svarte ikke. Forholdet mellom Magnus og Nelle angikk ikke ham.

– Nelle vil gjerne ha enda et barn, sa Magnus fast. – Du er min lege, Henrik. Du ser ikke på det som umulig?

Henrik tømte glasset sitt. – Du er som sagt en ungdommelig mann på seksogseksti, sa han. – Du har lyktes i å få en sønn. Så skulle det ikke være umulig å gjøre enda et forsøk.

Magnus hevet glasset sitt til en skål, men Henrik hadde ikke noe å skåle med. Han følte heller ingen trang til å dele sin verts opprømthet. Han måtte få framskyndet bryllupet, ellers kom han til å bli fullstendig avsindig.