BENTE PEDERSEN

Forsoning

Copyright © 2010 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2013

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7609-0

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.norskeromanserier.no

Prolog

Foreldre og barn. Kjøpmann Magnus Rehnberg tenkte ofte på det. Han kom ikke til å leve så lenge at han så Lukas som voksen mann. Han visste ikke engang om han ville få gleden av å følge Lukas til konfirmasjonen.

Nå tilhørte gutten Nelle. Han var så liten at Magnus ikke helt så hvordan han kunne være noe for gutten. Lukas måtte bli fem-seks år gammel før Magnus kunne nå ham, før han kunne ha noen innflytelse på barnet. Ennå hadde ikke barnet noe skikkelig språk. Man kunne ikke snakke med ham, kunne ikke resonnere med ham slik det var mulig med et halvstort barn. Nelle leste for ham, og kanskje kunne han også ha gjort det, men Magnus hadde ingen større interesse av eventyrene hun hadde slik glede av å føre videre til sønnen.

Noen ganger tenkte han på at han tok avstand fordi barnet ikke var hans, men ved hjelp av fornuften skjøv han den tanken til side. Han hadde oppdratt to barn før, nesten helt alene, og han hadde elsket døtrene selv om de ikke var hans kjødelige døtre. Han hadde hevet seg over det. Hvem skulle ellers være far for dem om han ikke var det?

Han befant seg i sekstiårene, og han innså at han ikke kunne avle egne barn. Men han kunne være far. Det plaget ham at han antakelig ikke kom til å ha noen større innflytelse på livet til Lukas. Til gutten som skulle føre navnet hans videre. Lukas var født som en Rehnberg. Han var en Rehnberg. Han skulle drive handelen som voksen. Føre videre alt det Magnus hadde arbeidet opp i Tromsø.

Kanskje eide han ikke styrken. Kanskje hadde han verken viljen eller lysten til å være handelsmann. Det hadde kanskje vært dumt av ham å skaffe seg denne sønnen, men det hadde vært hans forfengelighet som hadde snakket ham rundt. Alle hans bekjentskaper hadde godmodig ertet ham med den unge kona. Det var snakk om barnet som ikke kom. Spørsmål – evinnelige spørsmål. Så han skaffet seg en sønn.

Han burde kanskje heller ha satset på svigersønnen. Bundet ham tettere til seg, ikke skjøvet ham inn i armene på det første og beste fruentimmeret som både han og Henrik fant passende. Henrik kunne latt seg undervise til å bli en framtidig kjøpmann – til tross for den fine utdannelsen. En lege hadde utidig arbeidstid. En gang hadde Henrik vært makelig anlagt. Hvis han hadde valget mellom legegjerningen og handelen – kan hende hadde han valgt handelen.

Henrik burde ikke ha giftet seg. Magnus så det nå. Men han hadde vært aldri så lite sjalu. Nelle skjulte det godt, men hjertet hennes hadde aldri tilhørt ham. Og han hadde straffet henne for det. Straffet henne fordi hun tillot seg å drømme. Han tok fra henne alle mulighetene til at drømmene hennes kunne bli sanne. Han trakk i tråder og skjøv Henrik til Sophie. Sørget for at Henrik ble en gift mann.

Men Henrik hadde vært en fortreffelig sønn å ha. Den unge mannen fra Spania virket også å være hel ved. Magnus kjente ham ikke, men han hadde elsket hans mor – og han hadde aktet hans far. Aktet ham nok til å navngi sin egen arving etter ham.

Det var vanskelig å være far. Det var vanskelig å sitte rolig og la ens eget barn ta sine egne valg.

1

Det var Lisa som oppdaget ringen. De satt ved frokostbordet, begge familiene, og Ingrid og Gjermund skulle ta sine med seg og reise til fjorden straks måltidet var over. Stemningen var aldri så lite trykket. Ungene trivdes i hverandres selskap. De syntes det var dumt at de måtte skilles igjen, og samtlige av dem hadde uttalt det på ulike vis, men det var de voksne som bestemte. De tre ungdommene, Marit, Halvor og Hank, hadde vært påfallende tause gjennom hele måltidet. De syntes å kommunisere med blikk, men heller ikke slik ble mye sagt. Hank hadde hjulpet Halvor til bordet, for Halvor kunne ennå ikke trå med full tyngde på det skadde beinet.

Marit hadde satt seg mellom de to guttene. Det var ikke plassen hennes, men hun gjorde seg plass der etter at hun lydig hadde hjulpet til med å servere maten. Hun gjorde det med en slags trass, uten å spørre, uten å si noe om det, som om det var helt alminnelig. Og ingen fikk seg til å irettesette henne. Egentlig var det ikke noe å si noe på heller. Ikke før et lysglimt ble fanget av den blanke steinen på ringen hennes. Det var som et skirt stjerneskudd, og selv Marit la ikke merke til det. Hun begynte å venne seg til å bære ringen. Hun kunne vente med å stirre på den til hun var alene.

Men bestemor Lisa hadde like skarpe øyne som hauken.

– Hva i Guds navn er dette? Lisas hand grep om det venstre handleddet til Marit og løftet armen hennes opp så alle kunne se det hun så. For å gjøre det enda tydeligere pekte hun på ringen med en mager, skjelvende finger. Stemmen hennes skar i ørene på dem som satt nærmest. Den pleide å gjøre det når hun var oppbrakt. – Hva er dette for slags tøv? forlangte hun å få vite. – Hva ser dette ut som? Tillater dere dette? Hva skal folk tro? Vet du om dette, Stina? Ingrid? Hun satte øynene i de to som skulle være ansvarlige mødre. Å ja, Lisa visste straks hvem som hadde satt ringen på fingeren til jentungen. Alle de gode følelsene hun hadde for gutten, falmet. Marit tilga hun sånn halvveis – hun var en tankeløs jentunge.

Marit slet til seg armen. Øyeblikkelig festet Halvors hand seg om hennes. De satt med flettede fingre og så ut som om de var én skapelse. De trengte ikke å se på hverandre. Der og da reagerte de som styrt av én og samme tanke. Blikkene deres vendte seg mot Lisa i samme trass. Et angrep på en av dem var et angrep på begge.

Stina og Ingrid vekslet blikk. De hadde ikke ventet dette. I løpet av et sekund, helt uten å snakke om det, bestemte de at det ikke var noe å bli høymælt av.

– Milde skaper! Lisa fikk ingen av de reaksjonene som hun hadde ventet seg. – Har dere ikke øyne i hodet? Jentungen bærer en gullring! Det er ikke messing – det ser jeg med et halvt øye. Det er en gullring.

Marit holdt Halvor i handa. Ringen hennes var skjult av den store, varme, trygge neven hans. Hun aktet ikke å vise dem ringen. Ikke fordi hun skammet seg over den, men fordi hun ville ha den for seg selv.

Det ble stille ved bordet. Alle stirret på de to unge. Ingrid og Stina og Gjermund og Kalle hadde ikke vært forberedt. De hadde ikke lagt merke til ringen til Marit. Det var så mye annet å tenke på, så mye annet å feste blikket på. Det var evig nok å være bekymret for.

– Mamma! ba Stina innstendig og ønsket mora hadde bodd langt unna. Hun ønsket at mora ikke hadde lagt seg opp i alt mulig. Hun ønsket at hun hadde et hus å være husmor i. Sitt eget hjem. Her var hun en evig unge i skjørtekanten på mora. Det var ikke rart Kalle ikke ble gift. Hvem ville bli kone på en gård der svigermora hadde slått slik ei solid rot?

– Men så se på ungen! oppfordret Lisa. – Se på handa hennes! Er det du som har kjøpt den ringen til henne? Hun ble smal øynene og så på Halvor som om han var en illgjerningsmann.

Halvor reiste seg møysommelig. Stemmen hans var mest mørk nå, og den sprakk ikke det minste da han sa: – Det er jeg som har kjøpt ringen til Marit, ja. For mine egne penger. Jeg tjente dem på jakten vår der oppe på fjellet. På ulvepelsene. Dere kan ikke hindre meg i å bruke mine egne penger som jeg vil. Den ringen er en gave til Marit fra meg, og det er ingen av dere som kan ta den fra henne. Han ble stående så lenge som han maktet. Til slutt måtte han likevel gi etter for skjelvingen i den vonde leggen og sette seg.

Det var ikke bare Marit og Halvor som sto sammen. Hank var på deres parti. Han betraktet de voksne med samme trass som de andre to. Marit og Halvor hørte sammen. Det var ubegripelig at de voksne laget slikt oppstyr av det. De voksne hadde strengt tatt ikke noe med det å gjøre. Skulle de nekte dem å være glade i hverandre? Og Anna og Mathilde var akkurat gamle nok til å synes at det var forferdelig romantisk. Hele ringen var et eventyr. De vekslet blikk og små, sjenerte smil og ønsket at de hadde vært eldre, kanskje femten år, for da hadde kan hende en som var like pen som Halvor, eller kanskje Thomas fra Bjørkemoen, kjøpt en gullring til en av dem. Eller i det minste ei gild brystnål. Halvor var helten deres, og de misunte Marit at hun hadde en kjæreste som gjorde nesten de samme tingene som prinsen i de aller fineste eventyrene.

– Det er bare en ring, sa Marit med tynn stemme.

Halvor klemte handa hennes, men det kunne ingen se. Han forsto godt at hun løy. Det ble mye enklere slik. Hvis de sa det som det var, kom det til å bli forferdelig mye mas og skjenn. De var ikke unger, men de voksne ville prøve å gjøre dem til unger.

Ingrid og Stina vekslet blikk tvers over bordet. De entes for å motsi Lisa. Når Lisa startet klagesangene sine, søkte de sammen. Det var slik det alltid hadde vært. De gjorde det de kunne for å stanse henne. De ble ti år gamle, og de visste at bare flukt eller felles front kunne få Stinas mor til å tie.

– Lisa, sa Ingrid bedende. Godsnakkende.

– Mamma, sa Stina.

– Det er bare en ring, sa de begge to og dekket over.

– Fikk ikke du også noe pent av en ung mann da du var ungjente der hjemme i Finland? spurte Stina.

– Som et halstørkle? foreslo Ingrid.

– Jeg fikk i alle fall ikke noen ring før jeg giftet meg! Og den bærer jeg fortsatt. Hun dreide på det tynne gullbandet hun hadde på venstrehandas ringfinger. – Jeg tar ikke så lettvint på ringer. De skal verken gis eller mottas med et lettvint sinn.

– Det er ei anna tid nå, mamma, sa Stina. – Det er tross alt over tredve år siden du var ungjente i Österbotten.

– Jeg kjenner nå ikke noen her i Målselv heller som gir bort ringer i øst og vest, mente Lisa. Hun ville ikke umiddelbart la seg forlede til å tro på tullet deres, men Ingrid og Stina sto sammen, og barna sto sammen. Det var bare en ring.

– Ja ja, dere om det. Lisa snurpet sammen munnen. – Jeg har sagt mitt. Nye tider, nye skikker.

Gjermund og Kalle åpnet ikke munnen. De var glade for å slippe. De holdt seg så lavt at de ikke engang så på Lisa – eller på hverandre. Men etterpå, da Gjermund hjalp Halvor ut til sleden – etter en lang avskjed mellom de to unge, nøye overvåket av Lisa – kunne han ikke la være å si det han tenkte.

– Du mente det sikkert godt med den ringen, kamerat, men øyeblikket var usedvanlig dårlig valgt.

Halvor presset kjevene hardt sammen. Han stirret rett framfor seg.

– Lisa var på deres side, sa Gjermund lavt og hastig før de andre rakk å komme til sleden. – Hun liker deg, gutt. I det minste gjorde hun det. Og Ingrid hadde ikke noe imot å få Marit til Målsnes for noen tid. Ingrid har snakket mye for å mykne Stina. Hun var på glid, skjønner du. Men nå vet jeg sannelig ikke hvordan det blir med høyonna heller …

– Jeg syntes hun skulle ha den ringen, sa Halvor og møtte Gjermund med trass. Han ville ikke ha disse rådene. De kom uansett for seint.

– Det er bare en ring, ikke sant? spurte Gjermund.

Halvor svarte ikke.

– Den ringen er noe mer enn et smykke, sa Gjermund med visshet da han og Ingrid hadde tatt kvelden. De fortrolige samtalene deres foregikk først når de hadde lagt seg. Da hadde de ikke ungene rundt seg, og de kunne snakke fritt. Det var ikke alt barna skulle høre. Noe tilhørte bare dem. Og så sparte de på brenselet. Når de lå tett sammen under teppene, var det varmere enn noe annet sted ved fjorden.

Ingrid gned kinnet mot skuldra hans. Hun var glad for at de var tilbake på Målsnes, og for at det var dem og ingen andre. Deres familie. Det ble så mye mer oversiktlig slik. Her var det hun og Gjermund som rådde; det kunne være mange meninger, men det var de som hadde det siste ordet. Mathias hadde hentet Pusi. Roen var nesten helt gjenopprettet. Den eneste bekymringen var Halvor. Hun måtte få forklart Gjermund at det ikke var så mye å bekymre seg over.

– Du skulle sett trassen hans, sa Gjermund og kysset henne fraværende på panna. Han fortsatte å snakke siden hun ikke hadde svart. – Jeg tenkte at jeg ikke skulle gjøre det verre for ham ved å snakke om det så alle kunne høre, så jeg tok ham for meg ved sleden. Under fire øyne. Mann til mann, skjønner du? Jeg spurte ham rett ut – om ringen – og han nektet å si noe som helst. Men ansiktsuttrykket hans var ikke til å ta feil av. Gjermund var oppgitt. – De vet alt når de er på den alderen, gjør de ikke? I det minste tror de det. Og jeg vet at han er en guttunge. Jeg vet at det en føler når en er femten, kan være det samme som en føler når en er treogtyve. Men jeg vet også at det kan være noe helt annet. Det kan gå over. I svarte, Ingrid – som oftest går det over. Han dro ei hand gjennom håret. – Jeg husker ikke engang hvem jeg var forelsket i da jeg var femten, men jeg vet at jeg var forelsket. Grusomt og vidunderlig og hals over hode forelsket. Jeg husker følelsen, men ikke ansiktet hennes, ikke smilet eller bevegelsene eller kroppen eller navnet hennes.

– Det er klart du husker hvem du var forelsket i da du var femten. Ingrid smilte. – Alle husker den de var forelsket i da de var femten.

– Ja vel, sa han. – Serina fra Velta.

– Serina. Hun giftet seg ut til Lenvik, ikke sant? Som ganske ung også. Fryktelig pen jente.

– Jeg er bekymret for Halvor, Ingrid. Gjermund var ikke i det lettlivete lunet. Han falt ikke for fristelsen til å spørre henne hvem hun hadde vært forelsket i da hun var femten.

Hun sukket og bøyde nakken bakover så hun kunne se ham tydeligere. Bekymringen hans var virkelig og dyptfølt. Hun ble varm i brystet da hun hørte ham uttrykke den. Men han hadde ikke vært forelder særlig lenge. Han var en flink og omsorgsfull far, men han visste ennå ikke at noen ganger måtte en mamma og en pappa tenke som en general. Eller en pokerspiller. Ingrid hadde ikke så mye til overs for eller mye kunnskap om kortspill, men hun hadde forstått at det dreide seg mye om å tenke langsiktig, om å forutse hvordan andre skulle handle, og om å holde fast ved det man syntes var fornuftigst.

– Selvsagt er den ringen mer enn en ring, sa hun lett. – Du trengte ikke å presse ham, vennen min. Vi vet det, Stina og jeg.

– Dere vet det? Gjermund stirret vantro på henne i mørket. Han skimtet henne så vidt. Det gjorde ham ikke noe klokere. – Så vidt jeg husker, satt du og Stina ved bordet på Mattisgård og sa omtrent i kor at det bare var en ring.

Ingrid rullet seg over på sida og strakte seg så hun kunne kysse ham lett på de fyldige leppene. Det var et trøstekyss. – Å, dere mannfolk! Jeg håper Lisa er like lett å lure som deg! Vi er mødre, Stina og jeg. Vi kjenner disse ungene våre. Og vi har også vært femten og forelsket. For fryktelig lenge siden. Vi er voksne kjerringer, vet du …

Gjermund antok at hun belærte ham. – Du synes jeg er dum? Tåpelig? Men er du slett ikke urolig? Det er så brennhett bare de ser på hverandre …

– Selvsagt. Det har bygd seg opp mellom dem hele vinteren, ikke sant? De har vært så tett hele den tida. Nå skjønner de at de må være fra hverandre en stund. Men de vil ikke slippe hverandre. Og de har anlegg for alvor. For drama. Selvsagt er den ringen akkurat det vi tror den er. Hadde den ikke vært det, hadde de ikke hatt behov for alt hemmelighetskremmeriet.

– Hemmelighetskremmeri?

Hun smilte. Gjermund kunne høre at hun smilte. Han håpet at hun ikke drev ap av ham. Det hendte hun var mye mer voksen enn ham. Hun hadde opplevd så mye. Hun hadde følt så mye. For det meste var de likeverdige, men her hadde hun et forsprang på ham.

– Halvor har fått det hele i stand uten å forlate Mattisgård, påminnet hun ham. – Hank må ha vært med på det. Thomas har helt sikkert vært innblandet. Det har kostet Halvor ganske mye å få skaffet den ringen. Og da snakker jeg ikke om penger.

Gjermund hadde ikke tenkt så langt.

– Han hadde oppført seg annerledes hvis den ikke hadde hatt noen betydning. Og Marit hadde vært over seg og vist oss alle ringen før hun satte den på fingeren – hvis den altså ikke hadde hatt noen større verdi. Hun tok en pause. – De er lure, men de er ikke så lure.

– Hvordan kan du ta det så rolig? undret Gjermund etter å ha fulgt forklaringen hennes. – Halvor er femten år gammel, og han innbiller seg at han er forlovet?

– Hysj! Ingrid la en finger over munnen hans. – Vi skal ikke vite noe. Vi skal ikke forstå. Og det synes jeg er helt i orviden. For hvis vet for mye, blir det mye mer alvorlig. Da må det ha en voksen betydning. Nå er det på deres vis. Alvorlig nok, men de er fortsatt store barn. Halvor fyller snart seksten. Marit er snart sytten. Jeg vil la dem ha en mulighet til å flykte ut av alvoret. Hvis dette blir for mye for dem, skal de kunne angre og late som om det ikke har vært noe mer enn en ring.

– Du er forbannet klok, kone! kom han til.

– Jeg prøver.

Gjermund lo i mørket. – Det skal han ha, guttlørven, han er galant når det kommer til damer. Femten år gammel, og han kjøper gullring til jenta han er glad i. Jeg er nesten dobbelt så gammel, men jeg har ikke råd til å gi deg en giftering. Det er så jeg kan skjemmes. Jeg burde kanskje dra på jakt …

– Ikke tenk på det! forsikret Ingrid og kjærtegnet den brede brystkassa langsomt. – Jeg har vel aldri brydd meg om smykker!

– Du har vel aldri hatt vett på å skaffe deg en mann som kunne kjøpe smykker til deg, rettet Gjermund, halvt satt ut av de myke fingrene hennes, de varme hendene, den hete pusten som traff huden hans. – Du har en underlig hang til å hengi deg til drenger og lasaroner. Du ville være vakker med halskjeder og armband og ringer, dagdrømte han. – Med fine brystnåler.

– Jeg visste ikke at du ønsket deg ei pyntedokke. Ingrid hørte sorgen og sårheten hans, så hun lot seg ikke terge. Han prøvde ikke å såre henne. Gjermund var stolt. Det han sa, fløt ut av stoltheten hans.

– Jeg vil gi deg så mye. Jeg vil gjøre dagene dine lettere. Jeg vil skjemme deg bort. Men jeg har ikke penger. Jeg kommer kanskje aldri til å ha nok penger til å kjøpe den gifteringen til deg som du skulle ha fått …

– Hadde vi hatt penger, Gjermund, er det mye annet vi skulle ha brukt dem på, sa Ingrid og var fornuftig. – Vi har barn å oppfostre. Vi har en gård å bygge opp.

– En dag skal du få ringen din. Han hadde lovet det tidligere også, men han syntes det var på sin plass å gjenta løftet.

– Du og jeg har veldig mye som penger ikke kan kjøpe, kjæresten min. Hun sa det mot halsen hans. – Det er vår styrke. Og vi skal ikke grave oss ned i det vi kunne hatt, for det blir en gift som bare gjør oss utilfredse. Hun grep den ene handa hans og la den over magen sin. Han trakk pusten fort. Han spredte fingrene ut i ei stor vifte og kjærtegnet både henne og det lille livet som fantes der inne, det store han knapt greide å fatte, men som skulle bli virkelighet før høsten var omme. Den lille, myke buen som ikke var synlig for andre enn ham og henne, skjulte deres barn. Hans og hennes. Det ble et søkk i brystet hans når han tenkte på det. Han fikk lyst til å skrike ut hvor lykkelig han var – og han ble sjenert og ydmyk, og han kjente på sin egen utilstrekkelighet. Hva var det han kunne tilby dette barnet de skulle sette til verden?

– Vi har dette, sa Ingrid lavt. – Et barn som er vårt. Som skal bli født i høst og bli sitt eget menneske. Det har blitt til fordi vi holder av hverandre. Og det er det aller største i verden, Gjermund. Vi har fire fine andre barn. Vi har mange drømmer, og vi har mye arbeid å utrette. Og uansett hvordan det går her i verden, så har vi hverandre. Det er kanskje ikke smykker og glitter og glans og kjøpekjoler og jålete byjakker og bukser av kjøpestoffer. Men jeg synes vi er rike, kjæresten min. Hun snodde seg nærmere ham. – Jeg synes du er staselig i elgskinnsbrok, Gjermund, åndet hun. – Og jeg gleder meg storlig til sommeren, når du kaster skjorta jeg har sømmet til deg, og arbeider skjorteløs på jordene. Da kan øynene mine glede seg over deg, og jeg kan smile av rakertausene som sender deg lange blikk og er misunnelige og lurer på hva i himmelens navn du ser i meg …

Ingen kunne gjøre ham i så godt humør som Ingrid.

– Du finner sannelig de rette ordene, elskede, sa han hest. – Jeg gleder meg til å kaste skjorta og vite at du sitter der og er heit alt tidlig på formiddagen. At du går og sender meg lange blikk så resten av karfolkene utover dagen forteller meg at jeg er en heldig jævel. Det er deilig å ha ei skamløs kjerring! Hendene hans skjøv nattserken hennes oppover. De søkte den nakne huden under. Leppene fant hennes munn. Ordene stilnet. Han kysset halsen ned mot den altfor jomfruelige serken. Hun hadde ødslet med knapper da hun sømmet den. Der og da forsto han ikke hensikten med knapper. De var bare i veien. Ikke var hun særlig hjelpsom heller. Hun var mer opptatt av ham og hans bekledning, og den var vesentlig enklere å hanskes med. De møttes med plaggene bare halvveis avkledd, akkurat nok til at de kunne nå hverandre, til at de kunne forenes og stille den lengselen de hadde båret på hele dagen.

Samme hvordan dagen hadde vært, kunne de finne en god avslutning på den sammen. De sovnet tett sammen. Hans bryst mot hennes rygg, hans knær mot hennes knehaser, hans armer omkring henne, hennes fingre flettet sammen med hans. Hjertene deres slo i takt.

– Ingen er sinte, Marit. Mamma Stina hadde myk stemme. Hun satt i kammerset til Marit og holdt om henne og tørket tårene som ikke ville slutte å sile. – Bestemor Lisa er ikke sint, hun heller, fortsatte Stina. – Men hun er så glad i deg at hun ble redd for deg. Bestemor Lisa er redd for så mye, vet du, vennen min.

Marit snufset. – Hva er det bestemor tror er farlig ved Halvor, mamma? Halvor er den fineste i verden. Han er den snilleste i verden. Vet ikke bestemor det? Han er akkurat den samme Halvor nå som han var før. Han er ikke noe som … Marit holdt inne.

Stina holdt pusten i noen sekunder. Det var like før Marit hadde sagt navnet på han i byen som Stina ikke nølte med å kalle en djevel. Marit husket. Og hun hadde nesten sagt navnet. Stina klemte henne enda hardere. Hun kunne ikke nøde henne. Det måtte komme av Marits frie vilje – hvis det noensinne kom. Antakelig hadde hun allerede fortalt det til Halvor. Stina ble fylt av en sår følelse – det fantes et menneske som Marit stolte mer på enn henne, en som sto Marit nærmere enn henne. Stina ønsket at det ikke hadde kommet så tidlig, men hun var glad for at det var en gutt hun allerede kjente og var glad i. Hun ønsket mora hadde sett det på samme måten. Hun ønsket Marit og Halvor hadde vært ørlite eldre. Da kunne hun ha gitt slipp på denne bråmodne dattera.

– Halvor er ikke sånn, sa Marit da hun hadde tatt sats på ny. – Han er ikke en sånn som gjør noen noe vondt.

– Det vet jeg, kjære …

– Ikke vær sint på Halvor! ba Marit. – Du må ikke være sint på Halvor, for han er bare snill.

Stina trodde det var broren til Nils, Even, fra tvers over elva som hun hadde vært forelsket i da hun var femten. Han hadde vært mørk og tagal og med så dypt brune øyne at alle jentene trodde han så på dem. De greide ikke å skille pupillene fra brunfargen omkring. Han hadde vært på samme alder som Matts, så vidt hun husket, og hun hadde bare vært den brysomme lillesøstera til en av kameratene hans. Even hadde vel sett henne, men ikke slik hun hadde ønsket at han skulle se henne. Himmelen måtte vite hvor det hadde blitt av ham. Lenvik? Bardu? Hun visste ikke. Hun hadde ikke fulgt med på hva som skjedde med ham. Men han hadde opptatt nesten alle de våkne tankene hennes da hun var femten.

– Jeg er ikke sint på deg – eller på Halvor, forsikret Stina. – Jeg er glad i deg. Nå og bestandig. Og når jeg nekter deg noe, er det fordi jeg mener det er til ditt eget beste. Det er ikke for å ødelegge livet ditt. Du er også så voksen at du forstår det, Marit?

Marit nikket mot moras bryst. Hun forsto det. Hun var ikke dum. Men det var ting mora ikke visste. Ting Marit ikke kunne fortelle til henne – selv om hun ville. Det var ikke alt hun fikk seg til å snakke med henne om. Det kunne ligge på tungespissen, men når hun trakk pusten og ville si det, vokste det seg altfor stort. Hun fikk det ikke ut. Da måtte hun avsløre for mora at hun var en litt annen enn den mora så henne som, ville ha henne som – den mora mente at hun var. Kan hende ville mora bli skuffet over henne. Hun sa at hun var glad i henne bestandig. Men var hun glad i henne uansett hvem hun var? Uansett hva hun tenkte og følte og drømte? Kanskje. Men Marit hadde ikke lyst til å skuffe henne mer.

– Det er bare en ring, sa hun.

De hadde bestemt seg for at det var slik. Hun sviktet ingen så lenge hun sa de ordene. Halvor hadde godtatt at det var slik. Han forsto at det ble enda mer leven hvis de sa alt som det var. Hun var veldig glad for ringen. Men det hadde nesten vært like bra om han hadde gitt henne et halstørkle. Eller ei brystnål.

– Får jeg dra til Jakobvollen i høyonna? spurte Marit med liten stemme. – Det er lenge til, men jeg må vite det.

– Hvis du fortsatt vil det da, og hvis det er i orden for Ingrid og Gjermund, så får du lov til det.

– Samme hva bestemor sier?

– Samme hva bestemor sier, lovet Stina.

Marit roet seg. Stina roet seg sammen med henne. Nok til at hun sa god natt til henne og gikk inn til seg selv og Jonas. Og Marits hjerte hamret ikke like hardt og fort. Men det fantes fortsatt en stor smerte i henne. Den forsvant ikke før hun fant fram den store nåla og stakk seg selv øverst på lårene. Da ble hun rolig nok til å sovne.