Elisabeth Havnsund

Medaljongen

Copyright ©2014 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsillustrasjon: Ragna Lise Vikre

Elektronisk utgave (første versjon) 2014

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7872-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

Bildet av ruinene på forsiden er tatt av fotograf Johan K. Engvig og er gjengitt etter tillatelse fra Fotograf Engvig.

Bildet av fengselet er tatt av H.W. Friis d.y. og er gjengitt med tillatelse fra Aalesunds Museums billedsamling.

Bildet av Aalesunds Havn er tatt av fotograf Knud Knudsen og er gjengitt med tillatelse fra Universitetsbiblioteket i Bergen, Billedsamlingen.

Persongalleri

Jenny Lyng, eldste datter i familien Lyng, 18 år

Leif Lyng, Jennys far, småbruker og fisker

Alma Lyng, Jennys mor

Ivar Lyng, Jennys storebror

Josefine Lyng, Jennys lillesøster

Peder og Severin Lyng, Jennys småbrødre

Victoria Nikoline Falch, husfrue i Einarvikgata, enke

Viktor Mørch, arkitekt

Jon Enoksen, snekker

Ludvig Borgen, lærer

Hildur, husjomfru hos enkefru Falch

Brita, tjenestejente hos enkefru Falch

Edvarda Larsen, bestyrerinne på Kristiania Folkekjøkken

Gina Grøndal, kjøkkenjente på Kristiania Folkekjøkken

Pauline, kjøkkenjente på Kristiania Folkekjøkken

Albert, arbeider på Kristiania Folkekjøkken

Halvor Hagen, odelsgutt på Hagen, Jennys nabo på Hamna

Oscar Fjell, Ginas onkel

Slik sluttet forrige bok:

Jenny skvatt da hun registrerte en bevegelse like bak seg. Hun snudde seg og så rett inn i brystkassen til en mann.

– Her he vi ho! ropte han og så seg fort over skulderen, før han snudde seg mot henne igjen og gliste.

I det samme fikk hun øye på en mann i skyggene ved smuget hun nettopp hadde passert. Det var noe kjent med måten han sto på, den lute holdningen …

Hun tok et par skritt bakover, snublet i en stein og falt så lang hun var. Redselen fylte henne da hun kom seg på bena. Hun visste at hun måtte komme seg vekk så fort som overhodet mulig.

– Nå, nå … Så travelt he du det vel ikkje, sa mannen og grep henne hardt i armen.

– Slepp mej! klynket hun og prøvde febrilsk å komme seg løs, men mannen var for sterk. Armen hennes var låst som i en skrustikke, og det gjorde vondt.

– En riktig lekkerbisken, ja, lo han hest.

Hun trakk pusten og prøvde fortvilet å rope etter hjelp, men fikk ikke frem en lyd.

1

Ålesund, juni 1904

Jenny trakk pusten på nytt, men klarte ikke å skrike og fikk kun frem et hjelpeløst hikst. Hun prøvde fortvilet å slite seg løs, men grepet rundt armen hennes ble bare strammere.

– Slepp mej, ver så snill …

Mannen lo hest og hjerteløst. Så dro han henne brutalt inn mot seg, grep fletten hennes og trakk så hardt i den at det gjorde vondt. Jenny prøvde å vri hodet unna da han flirte ned i ansiktet hennes, men han holdt henne fast, og den sure ånden hans fikk henne nesten til å brekke seg. En nærmest lammende frykt bølget gjennom henne, men hun klarte til slutt å sparke ham i skinneleggen.

– Pokker!

I neste øyeblikk suste hånden hans mot kinnet hennes og traff det med et smell. Hun jamret seg, men fortsatte å sparke alt hun var god for.

– Ditta der ska du få igjen for! snerret han og begynte å trekke henne med seg mot smuget.

Skrekken jog gjennom henne. Hun trakk pusten igjen, men heller ikke nå klarte hun å få frem en lyd. Hun fortsatte å vri og bukte på seg for å komme seg fri, men innså at hun ikke hadde noen sjanse mot kreftene hans.

– Slipp henne!

Stemmen lød som en eksplosjon bak dem, og mannen stivnet. I neste øyeblikk kastet en person seg mot ham og la ham i bakken. Jenny vaklet bakover noen skritt, og da hun rettet seg opp, kunne hun nesten ikke tro sine egne øyne. Det var Mørch!

Han møtte blikket hennes et øyeblikk. – Løp, Jenny!

Hun hikstet forskremt og ble stående som naglet til bakken. Hva skulle hun gjøre? Tankene sto stille i hodet hennes, og bena føltes numne under henne.

Nå var mannen kommet seg på bena igjen. Han langet ut mot Mørch, som heldigvis greide å smette unna i siste øyeblikk.

– For guds skyld, løp! ropte Mørch anstrengt.

De to mennene braste sammen i et voldsomt basketak, og Jenny trakk seg livredd bakover mot rekken med brakker. Dette kunne umulig gå bra. Mannen var like høy som Mørch, men kraftigere, og øynene hans var ville av raseri. Et knyttneveslag traff Mørch i mellomgulvet med en dump lyd, og fikk ham til å snuble bakover, men han tok seg fort inn igjen. Smidig som en katt gjenvant han balansen og kastet seg på nytt mot den fremmede.

I det samme blinket det i en kniv.

Jenny fikk endelig bena til å lystre og begynte å løpe. Hun måtte hente hjelp! Hun rundet hjørnet og løp oppover Einarvikgata. Enkefruens hus lå i enden av veien, men det var et stykke dit, så hun satte i stedet kursen bort til den nærmeste brakken og hamret på døren. Den fremmede mannen hadde kniv! Hva om Mørch ble alvorlig skadet, eller drept?

Da ingenting skjedde, fortsatte hun videre til neste dør og banket febrilsk på den også. Det var blitt sent, og de fleste hadde nok lagt seg for natten, men det fikk ikke hjelpe. Hun måtte få tak i hjelp – fort!

Døren gikk endelig opp, og en mann kom til syne. – Ka som skjer?

– Nåkken må hjelpe! ropte hun skingrende og pekte fortvilet nedover gaten. Litt usammenhengende hikstet hun frem hva som hadde skjedd.

– Slåsskamp, sei du …?

– Ja! skrek Jenny. Forferdelige skrekkbilder danset foran øynene hennes. De måtte skynde seg! De hadde ingen tid å miste!

De hadde tydeligvis hørt levenet i nabohuset også, for nå dukket enda en mann opp, og begge mennene fulgte etter Jenny nedover bakken. Da de endelig nådde bakeren på hjørnet og kunne se bortover den andre gaten, stanset hun og blunket forvirret. De var ikke der!

Gina skvatt da det plutselig banket på kjøkkenvinduet. En isnende følelse bredte seg i henne. Kunne det være guttene som hadde knust vinduet, som kom tilbake? Nei, de hadde gjort opp for seg og turte neppe vise seg her igjen. Men det kunne jo være en av Oscars kompiser … Hun ble livredd ved tanken. De visste at hun bodde her, og benyttet kanskje anledningen til å oppsøke henne når Oscar ikke var hjemme. Hun ble stående litt i villrede mens hun lurte på hva hun skulle gjøre. Så listet hun seg forsiktig over gulvet og åpnet døren til kjøkkenet. Hengslene ga fra seg en klagende lyd, og hun holdt pusten da hun tittet ut på kjøkkenet. I neste øyeblikk banket det igjen.

– Hallo?

Gina ble stående musestille. Kanskje vedkommende ville gå igjen hvis hun ikke svarte?

– Gina, det er meg … Er du der? Nå kunne hun helt tydelig se en hånd som banket på vindusglasset.

Plutselig skjønte hun hvem det var, og løp med forte skritt over kjøkkengulvet og tittet ut gjennom vinduet. Da hun så Jon stå på marken nedenfor, fløy hjertet opp i halsen hennes. Han hadde kommet til henne! Det var mer enn hun hadde våget å håpe på.

– Gina, lukk opp da vel! Han hadde fått øye på henne i vinduet og så nå opp på henne med bedende blikk.

Hun førte pekefingeren opp mot munnen for å hysje på ham, men da han begynte å gestikulere for å forklare at han ville snakke med henne, brast hun i latter. Han så helt tåpelig ut der han sto og gjorde seg til.

Hun åpnet vinduet. – Ka du gjer her?

Det glimtet til i de blå øynene hans. – Ser etter deg, selvfølgelig. Hva gjør du? Hadde du lagt deg?

– Ja, egentlig hadde ej det.

– Så tidlig? Vil du ikke komme ut litt? Du kan vel det? Klokken er ikke mer enn ni.

Gina ristet på hodet. – Ej stend berre i nattkjolen …

– Gjør du det? sa han sakte og blunket ertende mot henne. – Kan jeg komme inn, da? Jeg er alene.

Gina svarte ikke på det, men spurte i stedet om hvordan det gikk med ham.

– Helt fint. Jeg er i fullt arbeid igjen nå. Han strakte seg på tå og grep etter hånden hennes. – Gina, vær så snill. Kan jeg ikke få snakke litt med deg?

Gina smeltet av det varme blikket hans. – He du lyst på kaffi?

Han pustet lettet ut. – Endelig tok du til vettet. Kan skjønne jeg vil ha kaffe, men jeg vil ikke drikke den i vindusposten, om det er det du tenker.

Det glitret muntert i øynene hans, og Gina måtte le. Han var så morsom, akkurat slik som hun husket ham. – Du får komme inn, då, men berre ei lita stund. Han onkel kan komme ka tid som helst.

På lette ben løp hun ut i entreen og låste opp ytterdøren. Og da han sto der foran henne, ønsket hun bare at alt det triste skulle være glemt, og at alt skulle være bra mellom dem. Jon smilte over hele ansiktet, og Gina var på nippet til å kaste seg om halsen hans. Men noe holdt henne tilbake, for tvilen murret i bakhodet. Brått angret hun seg. Det var kanskje ikke så lurt å slippe ham inn likevel?

– Har du vasket? spurte han da han kom inn på det grønnsåpeduftende kjøkkenet.

Gina nikket og kneppet igjen noen knapper i strikkejakken. – Berre sit, så ska ej fyre opp og sette over kjelen, sa hun hektisk og skyndte seg å hive noen vedpinner inn i ovnen. Hun følte blikket hans på seg da hun ordnet med kaffevann.

– Du er akkurat så fin som jeg husker, Gina, sa han da hun snudde seg mot ham.

Hun rødmet litt, men følte seg alt annet enn fin med strikkejakken over nattkjolen. Litt beklemt slo hun seg ned på motsatt side av bordet og begynte å fingre med duken. I et glimt så hun ham for seg da han lå livløs på berget. Hvis ikke noen hadde oppdaget ham i sjøen, kunne han vært død nå. Hun gispet da han tok av seg sikspensen.

– Doktoren måtte rake meg, så han fikk sydd meg sammen, sa Jon og strøk seg over den barberte skallen. – Det var heldigvis bare noen få sting, og de ser ut til å gro fint.

– Ej e glad det gjekk bra med dej, Jon. Ej va så redd.

– Jeg fatter ikke hvordan jeg havnet i sjøen. Tiden fra jeg sto på land, til jeg våknet til live, er helt borte for meg.

– Du slo dej i haudet. Det e sikkert derfor.

– Ja, antakelig. Men hvorfor måtte politiet blande seg opp i dette? De tror visst at jeg havnet i sjøen etter en slåsskamp. Hvem skulle ha slått meg ned? Jeg så ikke et menneske etter at du gikk …

Gina slo blikket ned. – Ej ga dej en ørefik … Ordene var knapt hørbare.

– Og den fortjente jeg virkelig, men det skal mer til enn det for å sette meg ut av spill. Jon trakk pusten dypt og bøyde seg over bordet. – Jeg ble full og dummet meg virkelig ut, Gina. Kan du tilgi meg? Han tryglet henne med blikket.

Hun så lenge på ham. – Ja, ej … tilgir dej, Jon, hvisket hun til slutt.

Han tok hånden hennes som lå på bordplaten, og klemte den. – Jeg skjønner at du ble sjokkert, men jeg bryr meg faktisk ikke en døyt om Petrine. Jeg hadde kastet den ringen uansett.

– Så du meinte det du sa?

– Hva da?

– At du lika mej. En klump bygget seg opp i halsen hennes, og hun var redd for at hun skulle begynne å gråte.

Han reiste seg så brått at stolen veltet, og kom rundt kjøkkenbordet. – Gina. Alt sammen er sant, sa han og sank ned på kne foran henne. – Kors på halsen. Du har vært i tankene mine både natt og dag. Han svelget og flettet fingrene i hennes.

Ordene rørte ved noe dypt inne i henne, og hun blunket fort og så ned i gulvet.

– Jeg skal gjøre alt for å rette opp dette, hvisket han.

Langsomt bøyde han seg mot henne og kysset henne. Berøringen var så lett og forsiktig at det gikk en skjelving gjennom henne.

– Så det e sant at du lika mej? hvisket hun stille.

Han trakk henne opp fra stolen, la begge hendene om ansiktet hennes og smilte. – Må du ha det inn med teskje, eller? I neste øyeblikk slo han armene om henne og kysset henne så inderlig og varmt at all tvil forsvant. Gina sank inn i den sterke favnen hans og gjengjeldte kysset mens hjertet hennes flommet over av følelser hun aldri hadde kjent før.

– Å Jon …

Akkurat da kokte kaffen over. Vann og kaffe sprutet ut over komfyren, så det freste på den svarte platen.

– Pokker! Jon reagerte lynkjapt. Han grep kjelen og fikk den bort fra varmen.

Gina så det komiske i det og begynte å le, og han stemte i med en hjertelig og befriende latter. Så grep han henne om livet igjen og svingte henne rundt. – Gina, min skjønne!

Det lille som var igjen i kjelen, var nok til to kopper, og hun satte seg på fanget til Jon mens de drakk. Han strøk henne over ryggen. – Dette er mer enn jeg har drømt om, kjære. Han kysset henne på nytt før han tok en sup av kaffekoppen. – God kaffe, forresten.

De ble sittende en god stund uten å si noe. Det var deilig å bare nyte den fine stunden sammen. Da hun hadde drukket opp, tok han kaffekoppen hennes og snudde den opp ned på skålen.

– Korfor gjer du det?

– For å spå, vel.

– Kan du spå i kaffigrugg?

– Litt. Jeg har lært det av bestemor.

– Trur du virkelig på det tullet der?

– Selvfølgelig. Før jeg reiste sørover, spådde hun meg og sa at jeg skulle treffe en som kom til å bety mye for meg.

– Det kunne ho sagt te ken som helst.

– Bestemoren min tuller ikke med sånt. Det kan jeg forsikre deg. Og det er jo sant, sa han og blunket til henne.

Han studerte koppen hennes og løftet til slutt blikket og så alvorlig på henne. – Du har ikke hatt det lett før du kom hit, Gina.

– Nei … kanskje ikkje …

Han så ned i gruten igjen, gransket den inngående, og sa ingenting på en lang stund. – Helt oppe i kanten her ser jeg noe interessant, sa han plutselig.

– Ka då?

– En mørk kar …

– Å? Gina strakte hals for å se, men han vred seg unna.

– Han har et varmt hjerte, fortsatte han. – Og inni hjertet hans ser jeg … Nei, har du sett … Ja, det er helt tydelig …

– Ka for nåkke? Gina ble nysgjerrig.

– Jeg ser ansiktet ditt.

Hun snappet koppen ut av fingrene hans og gransket den, men kunne ikke se noe som helst. – Du tulla!

Jon kilte henne i siden og lo. – Så du det ikke? La meg få vise deg. Han tok hånden hennes og la den på brystet sitt. – Kjenn her, Gina. Du er her i hjertet mitt hele tiden, sa han alvorlig.

– Men oss kjenne ikkje kvarandre så godt og …

– Jeg er forelsket i deg, Gina. Jeg har aldri følt så sterkt for noen som jeg gjør for deg.

Hun smøg armene om halsen hans og kysset ham på kinnet. – Du sei så mykje fint te mej, men ej veit ikkje heilt om ej kan tru på det.

Han stakk hånden innenfor jakken og trakk ut et ark fra innerlommen. – Jeg har skrevet ferdig brevet til Petrine. Du kan få lese det selv.

– Det e vel ikkje nødvendig …

– Jo, det er viktig for meg at du leser det. Og når du har gjort det, legger du det i den konvolutten her og sender det med posten.

Han brettet det ut og ga det til Gina. Blikket hennes for fort over linjene, der det sto at han hadde truffet en annen jente, og at han ville bryte forlovelsen. Han beklaget at han hadde gått med på forbindelsen som foreldrene deres hadde avtalt, og håpet at han ikke laget for store problemer for henne.

Gina ble rørt og omfavnet ham igjen. – Ej håpe ikkje du gjer nåkke du angra på.

– Det trenger du ikke å bekymre deg for. Dette har jeg tenkt på hele vinteren.

Han puttet brevet i konvolutten, der han allerede hadde skrevet navn og adresse og limt på frimerke. Så la han det på bordet og løftet Gina opp i været. – Det er uhøflig å ikke be folk inn i stuen. Han blunket lurt til henne og plantet et saftig kyss på kinnet.

Gina fniste inn mot halsgropen hans og sprellet med bena da han løftet henne opp og bar henne med seg over gulvet. Han skjøv opp stuedøren og tittet inn i stuen. – Så det er her du har jomfruburet ditt, altså?

– Jomfrubur, du liksom!

Gina måtte le da han med en galant bevegelse gikk inn og sparket døren igjen bak seg.

Han smilte mot henne da han la henne varsomt ned på divanen. – Kan jeg få ligge litt ved siden av deg? Bare en liten stund?

Gina slo armene om ham og trakk ham nærmere. En ubeskrivelig glede bredte seg i brystet. Leppene hans var varme, og det rislet søtt gjennom henne da han kysset henne inderlig. Hun var glad for at det var bra mellom dem igjen, og alt det pene han hadde sagt, varmet i hjertet hennes, men morens advarsler om å passe seg og ikke slippe guttene for nær innpå seg lå likevel i bakhodet. Hun skjøv dem bestemt vekk og protesterte ikke da han kneppet opp knappene i strikkejakken. Da han la hånden over det ene brystet hennes og befølte det varsomt, lot hun ham gjøre det også.

Et skarpt smell fikk dem til å fare sammen. En mørk skikkelse fylte hele døråpningen til kjøkkenet, og i ett eneste byks var Oscar over dem. Han grep Jon i skulderen og lempet ham vekk.

– Din helvetes satan! Ka held du på med, gut? Han trakk Jon opp etter jakken og slo til ham i tinningen. Jon falt bakover og veltet en pinnestol med et voldsomt rabalder.

Det gikk et par sekunder før Gina fikk summet seg, men da Oscar ga Jon et velrettet spark i siden, skrek hun til og løp mot vinduet. Hun plundret litt med haspen, men klarte til slutt å åpne det og fylte lungene med luft for å tilkalle hjelp. Men ropet ble bare til et hikst da hun brått ble trukket bakover med et rykk. Luften ble slått ut av lungene hennes da hun landet på ryggen på stuegulvet.

– Jævla horunge! Ska du vekke naboane, for helvete! Oscar stirret rasende på henne.

Gina karet seg opp i knestående og gispet etter luft, men idet hun skulle sette føttene under seg, kom neven hans susende mot henne. Slaget traff som en sviende pisk, og hun falt bakover igjen. Det svimlet for henne et øyeblikk, før hun krøp sammen. Frykten jaget vilt igjennom henne.

Han ruvet over henne. Øynene hans lynte av raseri, og det søkk i henne da hun innså at hun ikke hadde mulighet til å slippe unna.

– Du e’kje en tøddel bedre enn mor di! snerret han.

Gina stirret skrekkslagen på ham. Hva var det han snakket om? Hvorfor blandet han moren hennes inn i dette?

Fra øyekroken skimtet hun en bevegelse. Jon hadde kommet seg på bena uten at hun hadde merket det. Før hun fikk sukk for seg, kastet han seg over Oscar med hele sin tyngde, slik at Oscar mistet balansen og stupte i gulvet. Jon blødde fra et sår i tinningen, men han var ikke handlingslammet, og nå presset han Oscar mot gulvet. – Ingen behandler Gina sånn!

Oscar vred og buktet seg som en ål, men kom seg ikke løs.

– Hvis du ikke gir deg, skal jeg egenhendig fargelegge trynet ditt både rødt og blått!

Gina kom seg opp. – Slutt opp no, ver så snill …

Oscar grep en flaske som sto på bordet, og hevet armen til slag, men Jon stanset ham, og flasken suste gjennom rommet og gikk i veggen i tusen knas. Deretter plantet han knyttneven rett i nesen på Oscar, som falt bakover som en tom melsekk og jamret seg høylytt.

Blindet av raseri var Jon over ham igjen. Han grep Oscar i skjortekragen, trakk ham halvveis opp fra gulvet og knyttet den ledige hånden truende opp foran ansiktet hans. – Gir du deg!

Oscar stønnet av smerte, men fikk til slutt hikstet frem et ja.

Jon slapp ham brått og rettet seg opp. – Fy faen! Uten å ta blikket fra den andre rygget han noen skritt bakover og la armen om Gina. – Går det bra med deg?

Gina nikket fortumlet, men kjente den salte smaken av blod da hun slikket seg på leppene.

Oscar karet seg opp fra gulvet. Han bannet og tørket seg under den blodige nesen med skjorteermet, mens han støttet seg til veggen. – Kom dej ut ta huset mitt, din satan!

– Ikke før du sverger på at du aldri mer vil legge hånd på Gina!

Oscar mumlet noe uforståelig mens han prøvde å få vekk blodet som rant nedover ansiktet.

– Jeg forlanger et skikkelig svar, for helvete!

– Ej lova, kom det spakt, – men kom dej ut ta huset mitt, og det brennkvikt.

Med ustøe skritt tuslet Oscar ut på kjøkkenet, og straks etter hørte de at han fylte vann i vaskefatet.

Gina var fremdeles i sjokk. Hele kroppen hennes skalv da Jon la armen om henne og klemte henne inntil seg. – Du kan ikke bli her, hvisket han og strøk henne mildt over håret. – Han er livsfarlig.

Hun skjønte at han hadde rett. Men hvor skulle hun gjøre av seg?