BENTE PEDERSEN

Lykkejeger

Copyright © 2012 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2014

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7940-4

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

1

Alice på Flomslett mistenkte Andreas for å ha et annet kvinnfolk. Hvem visste hun ikke, men hun var sikker på at det ikke var hennes faster Ingrid Halvorsdatter på Jakobvollen. Andreas kunne drømme om henne så mye som han lystet, men Ingrid var fortsatt så forlibt i ektemannen sin, Gjermund Olafsen, at hun ikke så mye som kastet et blikk i retning av andre mannfolk. Det var mye Alice ikke likte ved tanta, men hun skulle i det minste ha for at hun var trofast.

Det var mange små tegn som viste Alice at mannen hennes hadde funnet en annen. Det viktigste var at han helt hadde holdt opp å banke på døra hennes om kveldene. De hadde ikke delt seng siden barna ble født. Hun hadde beholdt det store kammerset. Andreas sov vegg i vegg. Lenge hadde hun hatt Edvard inne hos seg, men Andreas hadde irritert seg over det. Så rommet tvers over korridoren for Alice var blitt innredet til barneværelse. Lita, som var barnepike, hadde fått rommet like ved. Alice syntes ikke om at tjenerskapet skulle ha rommene sine i samme etasje som husbondsfolkene, men hun hadde fått godta det. Andreas hadde sagt at Lita måtte kunne høre det dersom Edvard våknet om natta. Det kunne hun ikke om hun bodde sammen med de andre tausene i tredjeetasjen. Det var for så vidt høvelig å ha Lita der. Alice hadde fått sove gjennom flere netter allerede. Hun hadde ikke forstått at hun hadde savnet å sove. Men hun hadde ikke sagt til Andreas at han hadde hatt rett. Hun hadde ikke takket ham.

Bygda visste antakelig beskjed om hvor Andreas beveget seg når han ikke var hjemme. Men det bygda visste, kom ikke Alice for øre. Hun hadde prøvd å gjøre seg til venns med grannene, men de var ikke av samme slag som henne. De likte Andreas, men de tålte bare henne på grunn av ham. Hvis hun ikke tok helt feil, hadde nok tjenerskapet også en anelse om hvor Andreas dro når han forlot Flomslett et par-tre kvelder i uka. Han var aldri lenge borte om gangen, så Alice antok at hun bodde i nærheten, hvem hun nå enn var. De snakket sikkert bak ryggen på henne. De lo sikkert av henne. Derfor gikk Alice tausene riktig etter i sømmene i det daglige. Hun strøk over lister og møbler med et hvitt lommetørkle, og det var synd på den tausa som hadde vasket, dersom Alice fikk litt støv på det lommetørkleet. Hun hadde aldri trodd på å gjøre seg til venns med tjenerskapet. Hun var ikke som Andreas. Derfor tok de selvfølgelig ektemannens side, alle sammen. Ingen av dem kom til å fortelle henne hvem han svek henne med.

I det siste hadde hun begynt å tenke på å betale ham tilbake med samme mynt. Som dagdrøm var det fornøyelig, men hun hadde ingen klar formening om hvordan hun skulle gå fram. Selv om hun så på grannene med mild forakt, hadde hun ikke lyst til å gi dem enda mer å sladre om. Dessuten deltok de i for lite selskaplighet til at hun fant noen å bedra Andreas med. Ofte tenkte hun at hun kunne få enda et barn. Det virket ikke som Andreas hadde lyst til å gi henne det. Men om hun skaffet dem et, kunne han ikke gjøre annet enn å godta det som sitt. Andreas trodde at hun var et stykke stentøy med brist. Han trodde at hun ikke husket. Men det hadde gått tre år. Det som hadde vært dunkelt det første halve året, hadde langsomt blitt tydeligere. Brokker av minner hadde dukket opp. Ikke sammenhengende. Det tok lang tid å sette disse bitene sammen til en helhet. Alice visste ennå ikke om hun forsto alt som hadde skjedd da hun fødte guttene sine for tre år siden, men hun visste mer enn det Andreas hadde fortalt henne.

De hadde vært to, ikke tre. Hun hadde visst det ganske tidlig. Andreas hadde lagt den store gutten til brystet hennes og sagt at han var en av deres. Da hadde hun ønsket å tro at det var sant, derfor ble det sant. De hadde sett på ham, og de hadde gitt ham navnet Edvard. Men det tok ikke lang tid før Alice visste at han ikke var et av de barna hun hadde satt til verden. Hun hadde aldri fått holde dem. Hun hadde aldri hørt dem puste eller skrike, men hun visste at Edvard ikke var en av dem. Så hun hadde regnet seg til at de var to. De var to andre barn enn det hun hadde fått høre var hennes. I begynnelsen hadde hun ikke visst hvor de tok veien, men hun var ikke idiot heller. Hun hadde sett grava oppe under berget. Steinen var ikke prangende, men den var synlig fra huset. Hun hadde ikke gått dit, for da ville hun avsløre seg selv, og hun visste ikke om hun hadde orket. Hun visste ikke om han hadde gitt dem navn, hun visste ikke om de hadde vært gutter eller jenter eller begge deler. Det var forferdelig vanskelig å bo så nær hvilestedet deres – og late som om deres endelikt ikke hadde noen betydning for henne. En dag skulle hun gå dit. Da skulle hun få vite. En dag.

Alice hadde hørt tausene hviske om Edvard. Mora hans hadde vært ei ubetydelig taus som hadde gått på elva. Hun kunne ikke komme etter ham. Det var en slags trøst. Hun hadde solgt Edvard til dem for hundre kroner. Alice syntes det var billig. Andreas pleide å være rausere enn det, men det var kanskje den gjengse taksten for en unge. Alice hadde bare forakt til overs for henne som hadde satt skjønne, skjønne, lille Edvard til verden. Hun fant ingen grunner som kunne rettferdiggjøre at man solgte ungen sin. Noen ganger lurte hun på om det var en karakterbrist som de kunne komme til å finne igjen hos Edvard når han ble eldre. Da var det helere ved på farssida hans. Tausene på gården visste at det var Thomas Olafsen som var rette faren til gutten hennes. De hadde snakket såpass høyt og ofte om det at Alice hadde fått det med seg. Han var litt mangfoldig av seg, den karen, og jentene akket og oiet seg over ham. Etter det hadde Alice gjenkjent trekk av slekta hans i Edvard. De var pene folk. Alice likte det som var vakkert. De var arbeidsomme mennesker. Bjørkemoen var en fin gård som ble holdt i skikk. De tenkte kanskje ikke så mye nytt om hvordan den skulle drives, men den jevne bonden i dalen gjorde jo ikke det. Alle var ikke som Andreas. Om Edvard tok etter det riktige farsfolket sitt, ville det ikke skade.

Alice tenkte på at hun kunne gjøre seg fin overfor ham, faren til Edvard. En gang om seg, alltid om seg. Men det var dette å finne en anledning. Hun kunne ikke akkurat ta turen nedover elva og banke på døra hans og framføre sitt ærend. Hun lurte på hvordan Andreas hadde funnet sitt sidesprang. Kanskje var det noen som simpelthen hadde bydd seg fram, slik at han bare hadde trengt å takke ja. Det var ikke mange slike som kom på døra på Flomslett. Hun kunne ikke regne med å få den typen tilbud.

Drengen var ikke stygg å se til. Alice hadde ikke brydd seg om å se ham med de øynene tidligere. Han var tross alt drengen, ikke et menneske hun skulle forholde seg til som sin likemann. Men hvis hun skulle ha et eventyr, så var han kan hende den eneste hun kunne ha det med. Han var på gården, også når Andreas var på løyp. Det var steder å stikke seg bort her. Hun hadde tauser som kunne se etter Edvard. Hun kunne få dem til å tie. Visst var det Andreas som betalte lønnene deres, men det var hun som bestemte hvor lenge de skulle være i deres tjeneste. Med mindre de sluttet selv.

Hun visste at hun var yngre enn drengen, for hun hadde lest det Andreas hadde skrevet om ham. Det var nok artigere å holde om en ung mann enn en gammel. Skulle hun først straffe Andreas, måtte det være med en mann som hadde like mye å fare med som ham – i det minste når man snakket om det rent kroppslige. I Alices øyne var det bare én mann i hele Målselvdalen som var vakrere og bedre bygd enn Andreas, og det var Gjermund Olafsen, ektemannen til faster Ingrid. Så var det Andreas – og kanskje den unge brorsønnen til Gjermund, faren til hennes Edvard, Thomas. Og Olaf, faren hans. De var behagelige å se til i den slekta. Hun hadde fått en viss godhet for dem – på grunn av Edvard. Men etter dem kom Peder.

Alice begynte å tenke på ham. Hun begynte å følge ham med øynene. Hun merket seg det som gjorde ham staselig å se til. Så hvordan han gikk. Selvsikkert, akkurat som Andreas. Han hadde smale hofter og lange bein. Brede skuldre. Skjortene hans strammet alltid om akslene og overarmene, men de var vide ved midjen. Det lange håret irriterte henne, men det ga ham et anstrøk av villmann. Hadde han vært enda mørkere, ville han ha lignet en indianer. Det ga henne mange spennende tanker. Visst hadde hun sett indianere i virkeligheten – hjemme i Amerika. Hun hadde sett de stakkarslige skinnmagre gamlingene som holdt seg like utenfor byene og gjorde hva som helst for ei halvflaske med sprit. Og hun hadde sett de sinte, unge, grotesk malte mennene til hest, med glatt, svart hår helt ned til midjen, fjærpynt i håret, med ørneklør og ulvetenner i kjeder om halsen, med naken overkropp og skinnbukser. Det var ingenting som hadde skremt henne mer enn de unge krigerne som gjorde som de ville, som drepte og ranet og brente ned for fote, der gode, gudfryktige mennesker hadde ryddet villmarka og laget seg hjem.

De hadde alltid vært redde for indianerne. Men hun og søstrene hadde også snakket om dem, og hun hadde drømt farlige drømmer om unge krigere, om en som steg ned av hesten og rakte henne handa og trollbandt henne. Hun hadde drømt at hun hadde rømt med ham, hun hadde drømt om de mørke hendene som tok på henne, hun hadde drømt at han hadde kysset henne, og hun hadde skammet seg over det i uker etterpå. Hun hadde vært redd for at søstrene skulle se på henne hva hun tenkte, hun hadde vært redd for at de skulle si det til faren, slik at han ble nødt til å straffe henne. Fortsatt ble hun rød i kinnene når hun husket hva hun hadde fantasert om. Drengen Peder var i det minste ikke noen villmann, han bare så ut som en.

De holdt på å bygge et gjestehus i utkanten av tunet, Andreas og Peder og et par innleide yngre mannfolk. Andreas hadde gjennom vinteren snakket seg varm om hvor lurt det ville være å kunne huse engelske fiskere om somrene. Allerede var det mange som tjente litt penger på det. De hadde engelskmennene boende i huset, og flere steder kom de samme tilbake, år etter år. Andreas trodde at de engelske fiskerne ville trives enda bedre hvis de kunne bo litt romslig, for seg selv, uten en familie de måtte forholde seg til døgnet rundt. Selvsagt skulle turistene bli oppvartet som vanlig, av tjenerskapet på gården.

Alice hadde så langt sluppet turister på Flomslett, fordi hun hadde sagt at hun ikke ville ha fremmedfolk ved bordet og i huset på ukevis. Det var nok med tausene og drengen. Men nå hadde altså Andreas foretatt seg noe for å få gjennom planen sin. Alice lot det skje. Han var tross alt mannen i huset. Men hun hadde liten lyst til å undervise drenger og tauser i engelsk. Det var også en del av planen til Andreas. Gud og hvermann ved elva skulle lære seg nok engelsk til å kunne snakke med fiskerne de tok i hus.

Alice trodde ikke fiskerne hadde særlig lyst til å samtale med bøndene i dalen. Hva skulle de samtale om? De kom fra to helt ulike verdener, de hadde ingenting til felles, ikke engang laksen. I dalen fisket man med garn eller lyster, for da var man sikker på fangst. Turistene kom med håpløse bambusstenger og kunne stå på timevis før de fikk narret en fisk til å nappe på kroken. Og så var det en kamp mellom mann og fisk i kanskje innpå en time før fisken var landet – eller hadde slitt snøret. Det var i det hele tatt galskap, hele fiskingen til engelskmennene. Folk hadde ikke vært så tullete hjemme i Amerika heller. Man sørget for å fylle stabburet, man lekte ikke med maten.

Tausene hadde ordnet med sodd på bøtte som skulle bæres bort til mannfolkene. Dagen var fin og tørr, det var ikke skikkelig kaldt heller, så de kunne godt få serveringen borte ved nybygget. Så kastet de ikke bort tid på å gå fram og tilbake til huset for litt varm mat midt på dagen, og tausene fikk mindre arbeid med å koste og skure golvet etter at de hadde trampet inn i kjøkkenet og skitnet til. De sparte mye oppvask også, for karfolkene drakk suppa av krus, og dem kunne de bare skylle i elva.

– Dere skal bære sodd og brød til arbeidsfolkene, sa Alice og syntes tausene var sene. – Ta med godt om brød, men smør blir det bare søl med der ute. Hun sa ikke at hun sparte på smøret. Mannfolk som spiste sodd ute, dyppet brødet, og da var det bortkastet med smør. Alice hadde vokst opp i et hjem hvor de var forsiktige. Selv om hun hadde giftet seg til penger, øste hun ikke ut på det som var unødvendig. Kaffe kokte mannfolkene selv på bål ved elvebredden. Da slapp tausene å springe tulling fram og tilbake med kjelen. Ikke for det, tjenestejentene hennes hadde nok gjerne gjort seg flere turer til nybygget, for de likte å flire og fjase og flørte med drengen og bygdeguttene, og Andreas med – så lenge Alice ikke hadde øynene på dem. Hun husjet dem av gårde, og hun sa ingenting på at de tok seg tid og vel så det før de seg tilbake til arbeidet de hadde innomhus. Alice ventet litt, så tok hun Edvard ved ene handa og ei tine med søtbakst i den andre og tok samme turen som tausene.

Andreas ble forbløffet, men han prøvde å skjule det. – Nei, er det dere som kommer? utbrøt han smilende og løftet Edvard høyt opp i luften, så gutten fikk fly litt mens han hylte av fryd.

Alice lot som ingenting. Det var for så vidt en hverdagslig hendelse at Andreas prøvde å lære sønnen deres å like voldsomme leker. Hun ville ikke utsette Edvard for noe farlig, mens Andreas stadig skulle løfte og svinge på ham og forlede ham til å tro at det artige fantes høyt over bakken og golvet. Når faren ikke var der, maste Edvard naturligvis på henne og skulle ha den samme artigheten ut av henne, men Alice var streng der. Det ble ingen voldsomme leker når hun var alene med barnet. Hun antok at hun kom til å miste ham til Andreas før eller siden. Edvard var tross alt gutt, og gutter søkte mot fedrene. Men ennå var han aller mest hennes. Hun ville nyte den tida hun hadde med ham. Og etterpå, når Edvard ble farens sønn og sikkert ville etterligne Andreas i alt han gjorde, da kunne hun skaffe seg ei datter. Døtrene ble hos mødrene sine. Alice ville ha likt å ha ei datter.

– Edvard hadde lyst til å komme til pappa, sa hun. Det kostet henne ikke noe å lyve. – Og så måtte jeg føye ham, la hun til med et smil som hun sjelden anvendte når de bare var familien sammen. Det hadde ingen hensikt å smile til en som bare tenkte på andre. Men nå kunne hun gi litt oppmerksomhet til drengen og hjelpemennene. Hun kunne minne dem på at hun var et vakkert kvinnfolk. – Jeg tok med litt kaker, sa hun og åpnet tina. – Det er bare å forsyne seg, sa hun gavmildt. – Jeg regnet jo med at dere unte dere en kaffekopp etter maten.

– Det var pent tenkt av deg, Alice, sa Andreas, og var der med armen omkring henne etter at han hadde satt gutten ned så han fikk springe selv, og det helt uten formaninger om hvor han kunne og ikke kunne gå. Andreas var brå og svingte rundt på henne også, men Alice fikk i det minste ha føttene på bakken. – Ser du hvor flott her blir? Han var ivrig og måtte ha henne med rundt hele huset. De begynte å nærme seg full høyde på veggene. Det skulle bare være én etasje med et kryploft, så de fikk nok herligheten under tak før det verste høstværet satte inn. – Vi får inn vinduer og dør så snart taket er lagt, forklarte Andreas for henne, – så kan vi mure pipe og få alt det innvendige i orden til våren. Det viktige er å få opp ytterveggene og taket nå, så kan det riktig sette seg i løpet av vinteren. Er det ikke fint? Det første huset mitt i Amerika var ikke halvparten så stort.

Alice grøsset. Hun var glad hun ikke hadde vært kona hans da. – Jeg har også bodd i små hus, sa hun.

Andreas lo av henne. Han måtte absolutt dra henne inn i huset, han måtte lede henne fra rom til rom, og Alice husket godt at de hadde hatt så små værelser i det hjemmet hun hadde reist fra. Det hadde ikke vært så mange flere rom i det hjemmet enn i dette gjestehuset, og de hadde vært adskillig flere der enn det ville oppholde seg her samtidig. Noe i henne sa at det var galskap, noe annet ville bare ut. Hun ble trist og redd av noe så smått og stusselig, men Andreas forsto ingenting. Han var storkar. Han var latter og sterke armer, og han syntes det var det rette øyeblikket for å bli amorøs, så Alice ble klemt mot brystet hans, og hun fikk kjaken hans skrapende mot sitt kinn. Han kunne sannelig ha raket seg om morgenen, så travelt hadde han det ikke! Blikket hans var alvorlig da han holdt hennes i noen sekunder, så presset han leppene mot hennes, og Alice lukket øynene og ble stiv i armene hans og utholdt det.

Hun kunne ikke huske sist han kysset henne med åpen munn. Det måtte være mer enn ett år siden. Visst kysset han henne på kinnet, men det var mest for syns skyld. Det var godnattkyss så tausene skulle se at alt fortsatt var bra mellom dem, selv om de sov i hvert sitt kammers. I det minste innbilte Alice seg at det var begrunnelsen for smaskene hans i hverdagen. For Andreas var det viktig hvordan han tok seg ut. Han slapp henne like brått som han hadde grepet henne. – Beklager, sa han – og tok det straks tilbake. – Nei, jeg beklager det ikke. Du er så vakker i dag, Alice. Og det var sånn en hyggelig overraskelse at du kom hit med gutten og med søtmat. Det var uventet. Og en stor, stor glede for meg.

Alice svarte ikke. Det var underlig hvordan han forklarte kysset. Ektefolk skulle ikke behøve å gjøre rede for kjærtegnene seg imellom. Hun lurte på om han forklarte kyssene for den andre også – eller om de fikk komme av seg selv, men hun spurte ikke. Hun gikk foran ham ut av gjestehuset. Hun måtte se etter Edvard. Det var uansvarlig av dem å ha gått fra ham. Andreas virket som om han helt hadde glemt gutten. Han kunne gjerne ha løpt på elva uten at de hadde merket det. Heldigvis var det ingen fare med Edvard. Drengen Peder tok seg av ham. Edvard fikk fly like høyt som hos faren. Alice ville ikke smile, men hun måtte det.

I det daglige lot hun ikke Edvard omgås for mye med tjenerskapet. Det var bare Lita som fikk ta hand om ham, men sønnen hennes så ut til å trives sammen med drengen også. Hun hadde ikke tenkt på at Peder hadde lag med unger. Han så ikke ut som en mann som overhodet merket at unger var til stede, men nå smilte han bredt og så ut som om han var vant til å handtere unger. Antakelig kom han fra en familie med mange barn. Der ble de eldste alltid vant til å ta seg av de yngste. Det var en dyd av nødvendighet, for mødrene kunne ikke ha et øye på hver finger. Alice fikk fornemmelsen av at hun visste litt mer om Peder Johansen, men det fikk han ikke vite. Hun behandlet ham bare enda litt kjøligere enn vanlig da hun tok gutten fra ham.

– Du får sannelig sveve i dag, Edvard min, sa hun og sørget for ikke å se på Peder. – Først lar pappa deg få fly, og så er det drengen som svinger deg høyt under himmelen. Du blir helt bortskjemt, du …

Edvard ville sveve mer. Han hoppet opp og ned og ville ut av mammagrepet, men Alice slapp ikke. – Nå skal vi hjem, Edvard, sa hun med streng stemme, og gutten sluttet å hoppe. Han sluttet også å smile.

Andreas grep inn. Han la gutten over ene skuldra. – Jeg tenker du får fly helt hjem til huset, Edvard-gutten! Han sprang rundt med Edvard, som hvinte av fryd. Ingen av dem så seg tilbake før de hadde kretset rundt hele vollen et par ganger. Alice lot som ingenting, men det ga motstand i kinnene da hun smilte. Hun sendte arbeidskarene et kort blikk før hun la lokket på tina og tok den med seg. Det var verst for dem som ennå ikke hadde forsynt seg. Hun aktet ikke å la den pene tina bli liggende ute, og hun hadde virkelig ikke tenkt å løype til nybygget flere ganger for å hente den. Tausene hadde sikkert gjort henne tjenesten, men hun hadde nok arbeid innomhus som de kunne få henge fingrene i.

Det var ikke noe mer å si til de tre mannfolkene. Hun stjal med seg enda et glimt av drengen, så vendte hun dem ryggen og tenkte at de sikkert så etter henne. Drengen også. Øynene hans likte kvinnfolk. Alice gikk. Andreas og Edvard hadde alt nådd huset, men de avsluttet ikke leken før hun kom fram til trappa. Da måtte Edvard stå på egne bein, og han forsto øyeblikkelig at han ikke skulle mase om å få fly mer.

– Det var trivelig at du kom, Alice, sa Andreas og så på henne med både alvor og inderlighet. – Du og gutten. Jeg satte pris på det. Karene også.

Hun trakk på skuldrene, men hun lot Andreas kysse henne lett på munnen enda andre kunne se dem. Det ble ikke galt at drengen fikk se at hun lot seg kysse. Han måtte gjerne få fantasere om henne. Da hun sto på trappa, måtte hun sende ham et blikk. Det var ufarlig på så langt hold. Han var virkelig behagelig å hvile øynene på.