BENTE PEDERSEN

Rykter

Copyright © 2013 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2014

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7946-6

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

1

– Lås opp, Mathias! ba Gjermund. Han sto utenfor døra til kjøkkenloftet. Mathias hadde låst seg inne mens Gjermund kastet ut Alice. Det var åpenbart at gutten hadde misforstått det han hadde hørt. Gjermund selv var så skamfull at kinnene brant bare han tenkte på det.

Alice fra Flomslett hadde kommet til gårds, og hun hadde vært full av den edder og galle som hun hadde spydd ut over folk i dalen i månedsvis. Han hadde nektet henne å komme inn; han hadde tedd seg bra på alle vis, det han selv kunne beregne. Men så hadde hun kommet med det grusomme, ondskapsfulle stikket – hun hadde slengt rett i ansiktet hans at veslegutten deres, han som bare hadde levd i noen timer, hadde havnet i helvetes forgård. Med forstanden trodde ikke Gjermund på synene til Alice, han trodde ikke på det hun hadde å fortelle om hvordan det var i både himmel og helvete, men det at hun nevnte Halvor Olaf, traff et så ømt punkt i hjertet hans at han kastet henne ned trappa og slo henne med nakne knyttnevene, helt uten å tenke.

Det var bare litt over syv måneder siden sønnen hans ble født tett inntil midnatt den ene dagen, og døde ikke mange timene inn i det neste døgnet. Var det noe som var hellig for ham, så var det ethvert lite minne om Halvor Olaf. Ingen skulle få tilsmusse det. Ingen. Slett ikke et halvgalt kvinnfolk som Ingrids brordatter Alice.

Han burde ha latt henne bli liggende på tunet. Nå forsto han at hun antakelig hadde gjort seg til hele tida. Alt hadde vært spill fra hennes side. Og han, tosken, hadde latt seg narre. Han trodde han hadde skadet henne alvorlig, og kvelden var kald – med utsikter mot en enda kaldere natt. Han bar henne inn og la henne i slagbenken på kjøkkenet – så hun ikke skulle fryse seg fordervet. Livet hennes skulle han ikke ha på sin samvittighet. Han hadde til og med vært så bløt at han fyrte i ovnen. Som om det ikke var varmt nok i kjøkkenet for utysket.

Han hadde lagt seg til å sove – og med det han nå visste, burde han ha boltet døra til sovekammerset. Det gale kvinnfolket hadde dukket opp i senga hans – så godt som naken – og da han våknet, var hun i ferd med å antaste ham. Huden hans nuppet seg i avsky bare ved tanken, og han ble så kvalm at han var nødt til å bøye seg dobbelt. Hun hadde hatt hendene sine på ham – på deler av ham som bare han selv og Ingrid fikk røre, og hun hadde snakket ubehersket om at englene ville at hun skulle få et barn sammen med ham. Gjermund svelget gallen som steg i halsen. Svetten drev av ham. Den dryppet fra panna og rant ned i øynene så det sved og brant, og han gråt som en unge – og det måtte han ikke, for han måtte være voksen, og han måtte forklare dette for Mathias. Gutten fikk ikke tro noe stygt, noe som ikke var sant.

– Vær så snill, Mathias, ba han. – Åpne døra. Vi må snakke sammen.

Men Mathias verken svarte eller åpnet. Gjermund kunne ikke høre en lyd derfra. Han kunne bare forestille seg hvor forvirret Mathias måtte være. Han hadde helt fra begynnelsen hørt en ting, og så hadde Gjermund forklart det med en halvsannhet. Da han kastet Alice ned trappa, sa han til Mathias at hun falt stygt. Han forklarte det at han tok henne inn, med dette stygge fallet. Og etterpå – da Alice hadde kommet ubedt til ham – hadde verken han selv eller Alice vært fintfølende. Han hadde praktisk talt slept henne ned fra loftet etter håret. Galskapen hennes hadde fått flyte fritt til lenge etter at han hadde hevet henne på dør og låst henne grundig og ettertrykkelig ute. Og Gjermund husket ikke nøyaktig hva som hadde blitt sagt. Det hadde vært et salig rabalder. Han lukket øynene og prøvde å forestille seg det. Hun hadde jamret da han trakk henne med seg ned til gangen og kjøkkenet. Hun hadde skreket og skjelt ham ut både på gehør og etter noter da han med makt tvang henne til å kle på seg, og hun hadde ikke vært særlig høy i hatten da han fikk henne helt ut i natta. Han visste ikke hva han ville ha trodd dersom det var han som hadde hørt alt dette – uten å ha mulighet til å korrigere noe av det ved å se. Og Mathias hadde bare hørselen og fantasien å bygge på i dette tilfellet. Samt Gjermunds forklaringer – så snart han var villig til å lytte til dem.

Han satte seg ned på golvet og hvilte ryggen mot døra. Det var kjølig og ikke noe behagelig å sitte slik, men han måtte være der straks Mathias var villig til å snakke med ham. Han måtte ha fått pratet skikkelig med gutten før Ingrid kom hjem. Gode Gud! Han måtte fortelle alt til henne – de hadde ingen hemmeligheter for hverandre. Han visste at han måtte få sagt det til henne på en eller annen måte, ikke fordi han fryktet at Mathias ville fortelle henne noe forkjært først, men fordi det var slik de var. Men han hadde ærlig talt aldri grudd seg mer for å betro henne noe. Han visste at han ikke egentlig hadde skyld i det som hadde hendt, men skammen slapp uansett ikke taket i ham. Det kvernet rundt og rundt i ham at han ikke burde ha vært så blåøyd, at han burde ha forstått at Alice hadde planlagt noe. Han burde ikke ha syntes synd på henne.

– Lukk opp, Mathias! sa han lavt. – Du vet at jeg kommer til å sitte her helt til du åpner. Du kan spare oss begge for en masse ved å lukke opp nå …

Men Mathias ville fortsatt ikke åpne døra.

Mathias kunne ikke vite helt sikkert hva det var han hadde hørt. Han visste at Alice hadde vært inne i kammerset til mora og Gjermund. Det opprørte ham. Han kunne ikke tro noe annet enn at hun hadde vært i seng med Gjermund, for han hadde hørt henne snakke noe om at hun skulle ha en unge med ham, at mamma ikke kunne få flere unger – og han forsto ikke alt sammen. Han visste ikke om Gjermund heller forsto det. Og så hadde det vært mye skriking og mye han ikke hadde oppfattet. Det ramlet i noen av trinnene i trappa da de gikk ned. Han trodde kanskje Gjermund trakk henne etter seg, og det gjorde Mathias redd, for Gjermund gjorde ikke sånne stygge ting med folk. Selv ikke med Alice, som var gal. Og hvis Gjermund kunne gjøre det, så kunne han kanskje gjøre andre stygge ting også. Som å ta med seg Alice i senga når mamma var i Tromsø. Det var helt forferdelig å tenke på, men Mathias greide ikke å la være.

Og så husket han ting. Ekle ting. Hender som var overalt på ham. Hender som åpnet klærne hans når han ikke ville det, og tok på ham, og han gråt, men hendene holdt ikke opp. De var ekle. Ekle. Han lå sammenkrøllet som en ball i senga og prøvde å gjemme seg for de stygge tankene, men de ville ikke gi slipp på ham. De ble bare tydeligere og tydeligere, og han kunne ikke skrike, for da ville Gjermund høre ham. Og han kunne ikke spille, for han hadde glemt felekassa på kjøkkenet. Det hadde blitt så travelt da Gjermund bar inn Alice etter at hun hadde falt i trappa. Gjermund hadde skysset ham ut av kjøkkenet, og da hadde han glemt fela. Og etterpå hadde han ikke våget å gå tilbake etter den, for Alice var der. Han ville ikke møte henne alene. Hun hadde vært trollete før, men nå var hun skummel. Han visste at hun trodde hun hadde sett både himmel og helvete, og at hun gikk på dørene til folk og plaget dem. Hun skulle på liv og død fortelle det dersom hun hadde sett noen andres slektninger i helvete. Mathias grøsset. Det kunne kanskje være spennende å høre om hvordan det var i helvete – dersom noen hadde vært der på ordentlig og de hadde sett det. Han forsto at noen kunne bli fristet til å høre på henne. Men tvilen satt dypt i Mathias. Han trodde ikke at noen kunne dra dit. Alt var nok noe Alice hadde innbilt seg. Det kunne godt hende hun trodde på det selv, men andre folk burde ikke oppmuntre henne.

Faren hans var i himmelen. Alle sa det. Faren hans, Matts, hadde vært verdens snilleste. Alle sa det. Han trodde på det. Mamma sa det også. Mathias kom ikke til å høre Alice fortelle at faren hans var på det andre stedet. Dessuten hadde Alice aldri kjent ham. Hun visste ikke hvordan han så ut. Mamma sa at pappa hadde lignet litt på onkel Kalle, men at han var penere. Og at han hadde lignet litt på tante Stina. Mathias hadde kjente på begges ansikt. Han trodde han visste hvordan faren hadde sett ut. Alice sa at en engel hentet henne og viste henne saker og ting. Mathias var litt glad for at han ikke kunne se. Ingen engler kunne hente ham og tvinge ham til å se noe som helst. Men han ønsket at han hadde kunnet se i kveld, for da hadde han visst helt sikkert hva som hadde skjedd. Da hadde han ikke trengt å lure på om Gjermund var så dum at han ville ligge med et annet kvinnfolk når mamma ikke var hjemme. Endatil med Alice.

Gjermund maste fortsatt på at han måtte åpne døra, men Mathias ville ikke. Han visste heller ikke om beina ville bære ham helt bort til døra. Det med hendene hadde gjort ham helt forferdelig skjelven over hele kroppen. Knærne hans skalv selv om han presset dem hardt sammen. Han hakket tenner og frøs, men det var bra, for da sovnet han ikke. Når han sov, drømte han om hendene, så han kunne ikke sove.

Til slutt ga Gjermund opp å slippe inn til Mathias. Dersom han virkelig hadde ønsket, hadde han kunnet åpne døra, men han ville ikke skremme gutten. Han rettet seg opp og måtte stå stille en stund og kjenne det prikke og stikke i fingre og tær til han hadde full førlighet igjen. Han hadde dovnet bort helt opp til knærne. Fortsatt gikk han rundt i bare lange underbukser. Han var frossen. Hvis Alice lå ute noen steder, kunne hun fryse i hjel. Og hvis hun frøs i hjel, var han ansvarlig. På et vis. Gjermund skar tenner. Han ville ikke tenke på henne. Straks han gjorde det, kjente han de grådige hendene hennes, og han ble så rasende at han ville slå i stykker noe. Men han behersket seg. Han måtte beherske seg. Han var ikke ansvarlig for Alice. Han var ansvarlig for Mathias. For denne gården og familien. Han kunne ikke bli tullete og ødelegge for dem alle.

Han fikk ikke sove. Alice hadde lagt igjen sin lukt i rommet. Det var nesten som å ha henne der. Han kjente lukta av håret og huden hennes – av henne på alle mulige vis. Han sto opp og rev lakenet av bolsteret og kastet det på golvet. Hun hadde berørt lakenet med kroppen sin. Ligget på det. Han ante ikke hvor lenge hun hadde vært der før han våknet. Han kastet puta på golvet. For alt han visste, hadde hun ligget på den også. Han trodde han selv hadde skjøvet teppet til side. Det hadde vært varmt i huset. Det var fortsatt varmt. Han var varm. Sinnet ville ikke slippe ham. Sinnet og den brennende skammen.

Han hadde vært halvveis hard. Gjennom søvnen hadde kroppen hans svart henne. Om han hadde våknet litt senere … Det ville han ikke tenke på. Men han kunne se det for seg likevel. Det hadde vært mørkt, men i fantasien var det lyst. Og han ble enda kvalmere. Han sparket teppet av seg. Han rev av seg underbuksene. De havnet sammen med sengeklærne. I mørket tok det litt tid før han fant buksa og skjorta han hadde kledd av seg før han la seg. Han rullet sengeklærne i en tull under armen og gikk ned. Skoene sto i gangen. Han stakk de nakne føttene i dem og gikk ut. Månen var på hell, men den var fortsatt større enn halv. Han låste huset og stakk nøkkelen i skjortelomma. En stund ble han stående på trappa. Mysende så han etter Alice. Det var stille overalt. Antakelig hadde hun virkelig gått hjemover.

Gjermund langet ut over tunet til vaskehuset. Han hadde ikke med seg noen lampe, men månen ga ham noe lys. Det fikk være nok. Laken og putevar måtte kokes. Underbenklærne også. Lukta av Alice kom ikke til å forsvinne uten koking. Den neste halvtimen bar Gjermund vann fra brønnen til vaskehuset. Han fylte opp gryta som sengeklærne skulle koke i. Han gikk til vedsjåen og hentet ved. Han rev never fra de kløyvede bjørkekubbene og la dem som et rede, før han stablet vedskiene til et bål i ovnen under vaskekjelen. Men han tente ikke opp. Fortsatt var det søndag. Han var ikke så kristelig av seg, men han hadde i det minste folkeskikk. Å hente vann var ikke egentlig arbeid, men vanligvis prøvde han å hente det vannet de skulle bruke i løpet av søndagen, allerede lørdag kveld. Han sørget for at de hadde nok ved i huset. Det de gjorde av arbeid i huset på helligdagen, var dyrestell og tillaging av måltider. Hviledagen skulle man ha respekt for. Det var ikke egentlig arbeid å legge vasken oppi gryta. Da forsvant i det minste luktene.

Ute på tunet kjente han hvor kaldt det var. Til da hadde han knapt sanset noe annet enn det som foregikk i hans eget hode. Alice kunne ha gått inn i fjøset. Det var mørkt og kaldt, og hun var ikke den som hadde gått særlig langt da Andreas levde. Hun var vant til å bli kjørt med hest og vogn eller fraktet i båt. Mot bedre vitende svingte han en tur innom fjøset. Dyrene ble litt urolige av ham, og han måtte godsnakke og la dem høre stemmen hans, så forsto de at det ikke var fare på ferde. Det fikk skuldrene hans til å synke. Hvis det hadde vært en fremmed i fjøset, så hadde kreaturene vært mer på alerten. Han kikket bortom de andre ulåste småhusene som omkranset tunet. Lavt sa han navnet hennes inn i de mørke rommene, men hun var ikke der. Så hadde hun vel virkelig gått hjem. Han hadde sett etter henne. Han kunne ikke gjøre mer.

Siden han var lysvåken, tente han ei lampe og fant sengetøy og nytt undertøyskift. Han bredte lakenet over bolsteret og ordnet trekket om puta. Fortsatt hang lukta av Alice i rommet, men Gjermund åpnet vinduet så den kalde nattelufta kunne velte inn i kammerset. Elvesuset fylte ham med fred. Huset var forferdelig stille når Ingrid og småjentene var borte. Det knirket fortsatt i tak og vegger. Tømmeret tidde ikke. Men han savnet Ingrids åndedrag ved sida av seg, bevegelsene i senga når hun snudde seg i søvne. Han kunne legge seg på ryggen, sovne på ryggen og våkne på ryggen. Ingrid snudde seg hele natta. Visst hadde han ergret seg over det noen ganger, men nå savnet han det. Han var ikke vant til å være borte fra Ingrid. Han savnet kalde små føtter som tråkket ham i magen eller ryggen midt på natta, og halvvåkne unger som krevde plass mellom ham og Ingrid i senga. Han var en familiemann. Det var ingenting annet han ønsket seg enn å få leve fredelig på gården sammen med kona og ungene. Ha et alminnelig godt utkomme. Ha nok arbeid til å fylle dagene med. Nok mat i stabburet til å leve godt gjennom vinteren.

Mathias var mutt neste morgen, men han hadde i det minste stått opp. Han lot fingrene leke med felestrengene.

Gjermund var ikke flink til å koke grøt, og ettersom det bare var han og Mathias i huset, satte han like godt brød og smør på bordet. Det sto kald, avkokt laks i spiskammeret. Kalde, kokte nypoteter også. Han skrelte noen poteter til Mathias, men resten fikk gutten forsyne seg med selv. I kruset var det vann. De spiste i taushet.

– Jeg vet ikke hva du hørte i natt, sa Gjermund omsider, etter å ha ryddet av bordet. Han hadde glemt å varme karvete.

Mathias klemte leppene sammen.

– Jeg kastet Alice på dør da hun sa at Halvor Olaf var i helvete. Gjermund pyntet ikke på det, for Mathias var så godt som voksen kar. – Hun slo seg stygt. Gjermund fikk seg ikke til å fortelle at han også hadde banket henne. En mann som slo et kvinnfolk, var ikke skitvann verdt. Han mente det. Og han skammet seg forferdelig over at han hadde slått henne. Han hadde krysset grenser som han aldri hadde trodd han skulle tre over. – Jeg var redd for at hun skulle fryse i hjel, derfor tok jeg henne inn.

Mathias lyttet selv om han fortsatte å klimpre på felestrengene. Det var ingen egentlig melodi. Han bare plukket toner. Gjermund foretrakk dette framfor at Mathias lot fingrene fly langs bordkanten, som om det var et virkelig piano, like konsentrert som om han hørte musikken.

– Hun kom inn til meg av seg selv, Mathias. Og jeg kastet henne ut. Det var ikke noe som hendte mellom meg og henne. Ikke noen ting.

Mathias spilte fortere. – Jeg hørte henne, sa han etter en stund.

Gjermund husket bedre hva Alice hadde terpet på.

– Alice er ikke helt frisk, sa Gjermund.

– Hun ville gjøre det, sa Mathias. – Hun ville ha en unge med deg. Han klemte munnen sammen og hadde snakket mer enn dristig.

– Alice er litt gal. Men jeg verken hentet eller ba henne opp. Hun overrasket meg. Han stanset seg selv, og kom til at han ikke kunne si mer til Mathias. Han ønsket at Halvor eller Thomas hadde vært hjemme. De var så voksne at han kunne ha delt det med dem. Rådført seg. Eller kanskje ikke. Dette kunne han nok bare dele med Ingrid. Ingen andre kom til å forstå. – Du vet at jeg aldri kunne gjøre noe galt mot mor di.

– Mm, sa Mathias, men Gjermund syntes at gutten kunne ha svart med litt større overbevisning.

– Så har vi snakket om det, sa Gjermund, og var glad han kunne flykte ut i fjøset.

Alice hadde gått halve natta. Hun var ikke skodd for å gå langt, og hun hadde ikke tenkt å være ute om natta, men etter at hun var blitt så grusomt avvist på Jakobvollen, måtte hun lære Gjermund Olafsen at han ikke kunne sette seg opp mot englenes vilje. Han var bare en mann. Han fikk bøye seg for en høyere vilje.

Hun holdt seg varm når hun gikk, men hun måtte ofte stanse opp og sette seg ned en stund. Støvlene var ikke nye, men de var litt for store. Hun hadde glemt at hun måtte ha tykkere strømper i dem, og som det var, hadde hun fått gnagsår på begge hælene. Det gjorde ikke noe. Hun slapp å late som hun haltet. Det gjaldt å se stakkarslig ut.

Englene sa at hun ikke skulle nevne dem. Alice hadde gjerne snakket om dem, men de fortalte henne at alt hadde sin tid. I dag skulle hun heller ikke si noe om helvetes forgård eller himmelens porter. Dersom hun visste noe om slektningene til dem hun møtte, skulle hun ikke komme med et knyst om det. Ingen måtte ha noen grunn til å være sinte på henne.

Hun nådde lensmannsgården før noen der var på føttene, og det passet henne bra. Hun rev litt i blusen og trakk den opp av linningen flere steder. Underveis hadde hun slitt av et par av knappene i jakka. Først hadde hun tenkt å spare på dem, stikke dem i lomma, for det var ei god jakke som hun likte, men så kom hun på at noen kunne finne knappene, og da ville de lure, så hun kastet dem utenfor stien, på to forskjellige steder. Antakelig burde hun ha revet dem av allerede på Jakobvollen og latt dem ligge på tunet eller i gangen – slik at noen kunne finne dem, men da hadde hun ikke tenkt så klart. Det gjorde ikke så mye. Noen kunne ha funnet dem der og kvittet seg med dem. Kastet dem i ovnen eller i elva eller i skogen. Ingen kunne bevise at hun ikke hadde mistet dem der. Hun rotet til håret og gned litt skitt fra bakken i kinnene og på hendene. Hun skrapte opp fingertuppene mot trappa. Ikke mye, bare nok til at det var synlig. Hun brakk noen negler så det skulle se ut som om hun hadde kjempet. Det var synd at hun ikke hadde tenkt på å klore ham. Alice la seg øverst på trappa til lensmannen. Hun hadde hatt mykere leie, og varmere, men noe måtte hun utholde for å skaffe seg rettferdighet.

De to tausene som skulle ta fjøset, fant henne. Det ble skrik og leven, akkurat slik Alice hadde forutsett. Drengen bar henne inn i lensmannshuset. Hun ble satt like ved grua og pakket inn i ulltepper. Hun fikk varmt å drikke og tilbud om mat. Det var lenge siden hun hadde spist og drukket, annet enn en og annen handfull med vann fra bekker hun hadde gått forbi, så Alice takket ja til begge deler.

Lensmannsfrua spurte henne omsider om hva som hadde hendt med henne. Alice skalv inne i pleddene. Hun gråt og mistet nesten koppen med varm kaffe. Og da hun nesten ikke hadde flere tårer igjen, betrodde hun seg til lensmannens kone. – Jeg ble antastet, presset hun fram, tilsynelatende høyst motvillig. Hun lukket øynene og så i en helt annen retning enn den vennlige kona, som prøvde både å trøste henne og å få henne til å si nøyaktig hva som hadde tilstøtt henne. Hun syntes samtalen var så ubehagelig at hun hastig reiste seg og rettet på skjørtet og sa: – Jeg skal hente min mann. Jeg tror han også skal høre dette.

Alice ventet. Så kom frua tilbake med lensmannen i følge. Han og kona hadde nok samsnakket, for han holdt seg i bakgrunnen. Han virket ikke skremmende på noen måte, og han overlot til kona å varlig spørre ut Alice.

– Har du vært og gått alene i mørket, enkefru Ness? Det er ikke helt ufarlig. Nå er det ikke så mange løse eksistenser som ferdes i dalen på denne tida av året, men man kan aldri være for trygg. Har du ikke noen som kunne følge deg når du skal ferdes et stykke fra gården?

Alice ristet på hodet. Selv lensmannen og frua måtte vite at hun ikke lenger hadde tjenerskap på Flomslett. De måtte vite at det ikke fantes hester på stallen som kunne trekke vogna. Det var skuffende at de dillet med henne. Kanskje stolte heller ikke de på engler.

– Hvor skjedde dette? spurte lensmannsfrua. – Det er ikke så farlig om du ikke husker alt, men du husker kanskje hvor overfallsmannen kom fra. Kjente du ham igjen? Var det kanskje flere enn én?

– Du skal ikke være redd for å nevne navn hvis du gjenkjente ham, sa lensmannen. – Vi kan ikke ha noe av at fremmede overfaller kvinnene våre her i bygda.

– Han var ikke fremmed, sa Alice med svak stemme. Hun gjemte ansiktet bak håret. Søster hennes, Ingrid, hadde alltid gjort det når hun ville oppnå noe, og det hadde virket hver gang. Søster Ingrid hadde grått bak den lange luggen. Og hun hadde fått det som hun ville. Alice presset fram noen tårer bak luggen. Hun sørget for at skuldrene skalv. Hun presset hendene opp mot ansiktet, og da kunne både lensmannen og frua se de oppskrubbede knokene og fingertuppene.

– Det var en du kjente som gjorde dette mot deg? kom det rystet fra lensmannsfrua.

– Hvem? spurte lensmannen. Han hadde kommet nærmere henne. Han sto nesten helt ved henne.

Alice skjulte smilet bak hendene. Hun kunne tillate seg å smile, men så måtte hun legge ansiktet i alvorlige folder, ellers ødela hun alt. Langsomt fjernet hun hendene. Samtidig trakk hun utover tårene. Hun kjente at ansiktet ble vått. Det var slik det skulle være. Leppene hadde hun bitt til blods mens hun lå på lensmannstrappa og ventet på å bli funnet. Å gjøre seg redd var ikke det minste vanskelig.

– Jeg skulle bare på besøk, sa hun med dirrende, jentelys stemme. – Jeg skulle på besøk. Og jeg visste ikke at Ingrid ikke var hjemme. Hun trakk pusten dypt. Hun kunne se for seg det som kunne ha hendt. – Jeg vet ikke hva som skjedde. Han kastet seg over meg. Han trakk meg etter håret til sengekammerset deres. Igjen hulket hun. Historien hennes var så gripende at hun fikk ekte tårer i øynene av den. – Det verker i hodebunnen. Jeg tror han rev ut noen dotter med hår. Og så rev han klærne av meg. Jeg kjempet og kjempet imot. Men han er så stor. Han er så sterk. Hun ventet lenge før hun sa de avgjørende ordene. – Og så tok han meg med vold.

– Hvem? spurte lensmannsfrua. Lensmannen hadde nok allerede skjønt det, men han ventet på at Alice skulle oppgi mannens navn. Hun gjorde det med glede, men hun fikk det til å lyde som om de presset det ut av henne. Hun fikk lensmannsfrua til å spørre henne om det mange flere ganger. Hun var motvillig. Hun lot dem forstå at hun syntes det var en stor skam, at det var fryktelig vondt for henne å måtte si navnet hans.

– Det var Gjermund, sa hun lavt, som en dirrende hvisking. Hun gned bort enda noen tårer som kunne ha vært der. – Gjermund Olafsen på Jakobvollen, la hun til, som om det var for smertefullt å komme med alt på en og samme gang. – Mannen til Ingrid, faster mi …