BENTE PEDERSEN

Hjem

Copyright © 2013 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Logo: Øivind Makilla

© Istockphoto.com

Elektronisk utgave (første versjon), 2014

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7950-3

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

1

– Hva er planene dine? Hank hadde dukket opp som lyn fra klar himmel. Det var formiddag, så han trodde at hun antakelig var alene hjemme. Han hadde ikke visst noe om Ella, Ailes losjerende. Hank regnet først med at hun var enda en av de hjelpeløse som Mikal og Aile gjestmildt hadde tatt under vingene sine, og han tok ikke fullstendig feil. Ella var litt sjenert når det kom folk hun ikke kjente, så hun tok med seg banet og forsvant inn i det som hadde vært Inga Marets kammers, men som nå var hjemmet til Ellas lille familie.

– Du har fortsatt Mikals gode gjerninger, ser jeg, småpratet Hank.

Aile ga ham Ella og Peters liv – slik de hadde fortalt det til henne. Det var ingen lang historie. Ikke var den enestående heller. – Noen måtte hjelpe dem, sa hun enkelt og serverte Hank kaffe, men han bare dreide og dreide koppen mellom hendene, der han satt og ventet på at hun skulle svare på det han hadde spurt henne om like etter at han hadde satt seg ned i stua hennes. Hun hadde mest lyst til å utsette å svare enda en stund.

– Jeg trodde ikke at du ville komme tilbake, sa hun. – Vi hørte at du hadde reist. At dere hadde reist. Er det lenge siden? Fem uker? Seks?

– Seks, svarte Hank. Han hadde ikke tatt farvel. – Jeg snakket ikke med noen. Du vet hvordan Anna tok det. Hun hadde bare meg.

Aile nikket. Etter at yngstesøstera hans, Anna, mistet ektemannen, gruveingeniøren Robert Keating, i den samme ulykken som tok Mikal, var Aile sikker på at Hank kom til å bli i Amerika. Det var han som hadde holdt den unge enka oppe. Hun satt alene med to barn, den minste var nyfødt, og hun trengte noen å skylde på, så hun hadde fått det for seg at alt sammen var Mikal Olssons skyld. Hadde han ikke egget mannen hennes til å dra ned i ei av sjaktene, ville Robert fortsatt ha vært i live. Sannheten var helt motsatt; det var ingeniør Keating som hadde foreslått for Mikal at de kunne dra ned i ei av sjaktene og se hvordan det virkelig var der. Mikal hadde vært interessert nok til å gripe muligheten. Hans engasjement for gruvearbeiderne hadde vært stort og ekte. Aile kunne naturligvis også være sint på tilfeldighetene som hadde ført til hans død, men hun ville ikke skylde på noe enkeltmenneske. Til sammen var det mange hendelser som hadde forårsaket ulykken. Hun bar ikke engang nag til de som eide Nelson Iron Company, og som til syvende og sist var ansvarlige. Det var slitsomt å bære nag. Mikal hadde vært et voksent menneske som tok sine egne avgjørelser. Robert Keating hadde vært det samme. Aile hadde ikke oppsøkt Anna Keating for å uttrykke sin medfølelse. De hadde holdt seg langt fra hverandre.

– Anna ville ikke bli her. Kunne ikke heller, sa Hank. – Gruveselskapet eide huset deres. Og egentlig hadde hun ingen her – når man så bort fra konene til de andre ingeniørene. Og du kan jo tenke deg hvordan de forholdt seg etterpå. Etter begravelsen. Selv i løpet av begravelsen var det mange av dem som ikke klarte å se henne inn i øynene. Som om hun hadde gjort noe forferdelig. Han ristet på hodet. – Hun mistet mannen sin på en grusom måte. Men det var som om hun var spedalsk. Som om de var redd for å bli smittet av henne. Han holdt inne en stund, så spurte han: – Var det slik for deg?

Aile ristet på hodet. – Alle her vet at Mikal var opptatt av deres ve og vel. De beundret ham mens han levde – og var litt redde for at han skulle bli oppfattet som for radikal, og at det kanskje kunne slå tilbake på dem. Men i bunn og grunn var de stolte av ham. Han var en av dem. Han var prest, men han var ikke bedre enn dem. Han prøvde aldri å være bedre enn dem.

Hank forsto.

– De har vært snille mot meg og Inga Maret, forsikret Aile.

– Jeg reiste hjem med Anna og ungene, sa Hank. – Til søstrene våre. Det er god plass på gården til Ingrid og Herman. Det blir godt for Anna å være blant sine egne. Krissie elsker å ta seg av unger. Gården er et bra sted å vokse opp. De er mange unger og flere voksne som kan ta seg av dem. De har god plass, nok å gjøre, nok av dyr som ungene kan bli glade i og lære seg å ta ansvar for. Det er et godt liv, farmerlivet – for dem som trives med det.

– Og det gjør ikke du? Aile så spørrende på ham.

– Jeg vil hjem, sa Hank fast. – Og hjem for meg er og blir Målselv. Så hva er dine planer, Aile?

Ailes eneste plan var å komme seg til Norge. Den svenske menigheten ventet en ny prest til påske. Det var en måned fram i tid. Han var en eldre mann som hadde kommet over noen år tidligere sammen med kona og et par sønner. Aile antok at han hadde sett for seg et fritt liv på en passe stor bondegård der han og kona kunne leve makelig resten av sine dager. Det var bare en gjetning. Hun fornemmet ingenting. Visst hadde hun lest brevet han hadde sendt til menighetsrådet – hun og Eva hadde drukket te hos kona til lederen av rådet. Kona hans hadde avgått ved døden sist sommer. Han følte seg til overs – det var ingenting å ta seg til. Sønnene klarte seg uten ham. I grunnen følte han at han gikk i veien for dem, han begrenset dem. Hjemme i Sverige var det ikke noen å vende tilbake til. Der sønnene bodde, var det ikke behov for noen prest. Han hadde oppdaget at han fortsatt hadde noe å gi. Ville de ha ham, kom han. Muligens trengte han en husholderske, men det kunne de snakke om. De hadde lest brevet hans høyt og nesten blitt triste. Han ba ikke om noe annet enn å få en sjanse. Dessuten var han den eneste søkeren, og de trengte å få en prest. Det var viktig for den svenske kolonien i byen. De var som hjelpeløse barn som ikke visste hvor de skulle. De hadde mistet Mikal på det aller verste viset. De ville ikke ha en som lignet på ham. En eldre mann kunne være bra. Han hadde et helt livs erfaringer å øse av. De trengte en som kunne være litt far for dem alle. De tilbød ham stillingen. Han takket ja.

– Jeg skal også hjem, sa hun.

– Du rydder?

– Og kaster, svarte hun med et vemodig smil. – I likhet med søster di har jeg ikke lenger noe hjem her i Amerika. Dette er prestegården.

– Og de har funnet en ny prest.

Hun nikket. – Jeg har fått en dato å forholde meg til. Jeg skal være ute av huset før påske. Det er godt. Derfor rydder jeg endelig i tingene etter Mikal. Jeg har ikke lenger noen unnskyldning for å la det være.

– Vi skal i samme retning, smilte Hank. – Kanskje skulle vi slå følge? Det kan være stusselig å reise alene. Jeg kan levende forestille meg at jentungen din kan skape liv underveis. Det er neppe en kjedelig stund der hun er.

Aile måtte medgi at han ikke var langt fra sannheten. – Jeg har grudd meg skrekkelig til reisen, tilsto hun, – for selv om jeg har bodd her i Amerika i over et år, snakker jeg engelsk dårlig. Du vet, her i Swedish Church Street har det egentlig aldri vært nødvendig med engelsk. Hun smilte unnskyldende og slo ut med armene.

Det hun forsto av det engelske språket, var lite, og hun kunne ikke si stort annet enn høflighetsfraser. Svensk pratet hun nesten bedre enn norsk – barndommens andre språk hadde steget opp til overflaten, og hun likte det. I det siste hadde hun grepet seg selv i å tenke på svensk. Men svensk og norsk og hjertespråket samisk ville ikke ha hjulpet henne stort på mesteparten av hjemveien. Hun hadde bekymret seg mye for det.

– Så skal du ikke bekymre deg mer om det. Hank slurpet i seg noen drøye munnfuller med kaffe. Den var ikke skåldende varm lenger. – Det er trivelig for meg også. Jeg kan snakke engelsk for oss alle. Med mindre Inga Maret også vil snakke. Hun er ei pratsom tøtta.

– Hun prater i alle fall bedre enn meg. I det minste på engelsk. Aile sukket av lettelse. – Tenk at du også skal hjem!

– Trenger du lang tid på å bli klar? spurte Hank. – Kan vi reise før påske? Om to uker?

To uker? Aile spurte ham nesten om han var tullete. Men så tenkte hun seg om. Hun og Inga Maret eide ikke så mye. Bagasjen var naturligvis litt større enn da de kom til Marquette, men ikke verre enn at de kunne handtere den på hjemreisen. To uker? Hun nikket. – Det kan vi sikkert. Det tar meg ikke så lang tid å rydde. Hun lo litt. Mest for at det skulle være litt lyd mellom hver tanke hun uttalte. – Om noen hadde truet meg med kniv, så hadde jeg sikkert blitt ferdig i løpet av denne kvelden. Kanskje alt ettermiddagen …

– Så travelt må det ikke være. To uker er bra. Jeg har fortsatt noe å utrette her i Amerika. Egentlig bare småting. Han forklarte ikke hva, og Aile spurte ikke. – Skal jeg ordne med billetter for oss alle?

Aile nikket. Det var deilig at noen andre ordnet opp med det praktiske. Hun hadde grudd seg til det også. Hjemme i Norge kunne hun klare det meste, der var hun et dugelig kvinnfolk, men her laget språket hindringer som syntes uoverkommelige. – Hvor bor du? spurte hun og tenkte at hun kunne gjengjelde litt av det han gjorde for henne. – Du kan bo her så lenge. Jeg har jo plass nok.

– Du er prestens enke. Hank holdt blikket hennes. – Disse gatene her er som ei lita grend hjemme i Norge. Jeg synes ikke du skal få ødelagt ryktet ditt de siste ukene her i byen, Aile. Jeg har et bra losji. Jeg bor på hotell. Jeg har råd til det.

Aile tenkte det hun ville om hvor god råd han hadde.

– Jeg mener det, forsikret Hank. – For jeg fant gull der vestpå.

I begynnelsen lo Aile, for hun trodde at han spøkte med henne, men så satt han der og var helt alvorlig.

– Jeg fant gull, sa Hank. Nå hadde han fortalt det til alle søsknene sine. Anna hadde blitt like forferdet som de to andre søstrene og svigerbroren hans. Han hadde ikke vært der da Ingrid og Kristina åpnet sine julegaver, men han hadde vært der da Anna åpnet sin, og han hadde vært nødt til å forklare alt sammen for dem alle da han møtte dem nylig. Han hadde vært nødt til å forsikre dem gang på gang at han hadde råd til å være spandabel, at han ikke ga bort alt han eide, at han hadde mer enn nok til å leve godt resten av livet. De hadde presset ham, og Hank hadde gitt dem et tall på hvor rik han var. Han hadde tatt i, så de ikke skulle bekymre seg, men selvsagt hadde han ikke fortalt dem nøyaktig hvor mye det var. Han var rikere enn de trodde.

– Jeg fant virkelig gull. Det er så sant som at du og jeg sitter her og stirrer på hverandre, sa han til Aile. – Men det er ikke mange som vet om det. Min plan er å fortsette å late som om jeg ikke eier så mye mer enn det jeg går og står i. Jeg vil ikke bli utsatt for lykkejegere eller ranere.

– Så derfor bor du på hotell? Det var det eneste Aile kom på å si.

– Det er ikke noe fint hotell, sa Hank. – Og hvis du og Inga Maret er reiseklare i løpet av ei ukes tid, så rekker ingen å begynne å lure.

– Du fant virkelig gull?

Han nikket. – Jeg kunne nok ha funnet mer også. Jeg kunne ha vært mye rikere. Jeg utvant noe selv. Nok til å overbevise om at det var enda mer der. Og så solgte jeg skjerpene mine. Det var ikke noe liv å lete etter mer og mer. Jeg har så jeg skal klare meg godt til jeg tipper over og ligger med tærne i været.

Hun måtte betrakte ham. – Og du ser virkelig fortsatt ut som deg selv. Du høres ut som deg selv.

– Jeg har hatt en god oppdragelse, sa han. – Ingrid på Jakobvollen lærte meg ganske mye om det som er viktig i livet. Jeg tenkte jeg skulle gi henne og Gjermund litt av min rikdom … Han ble varm i stemmen når han snakket om husbondsfolket på Jakobvollen.

– Hun kommer aldri i evighet til å ta imot, men du må selvfølgelig få lov til å forsøke å overtale henne. Aile likte hvordan Hank snakket om Ingrid og Gjermund. Den riktige mora hans hadde gått bort tidlig, og slik Aile hadde kjent den voksne Jakob Halvorsen, så hadde han nok vært en striks far. Det var godt at Hank hadde fått noen av ungdomårene sine hos Ingrid. Hun hadde tatt både ham og Halvor til seg, og fra de kom inn i huset, anså hun dem for å være hennes egne sønner. De hadde blitt behandlet nøyaktig som hennes egne barn.

– Det kan hende jeg er overbevisende nok. Hank visste at mamma Ingrid ikke var av det slaget som ville ha noe helt for givende. – Og når vi er på reise, så kommer jeg til å fortelle at du er min mor. Så kan vi dele rom på hotell og lugar. Jeg tror det kan være fornuftig. Det er så mange slags folk underveis. Og jeg har ikke lyst til å flagge noen rikdom, så jeg vil helst ikke reise på første klasse.

Aile nikket. – Men vi skal ikke la oss stue sammen på tredje klasse, sa hun bestemt. – Du må ikke glemme at jeg også har litt penger. Antakelig ikke så mye som du, men jeg skal ikke over Atlanteren med Inga Maret på tredje klasse.

– Andre klasse? Egen lugar, men kapteinen vil neppe ønske å ha oss ved bordet sitt …

Aile kunne gå med på det.

– Andre klasse på toget?

Hun kunne gå med på det også. De satt og la planer for reisen hjem. Hun ble smått oppløftet ved tanken på at det ikke bare var noe hun tenkte på og så vidt snakket om med Eva. Det var virkelig.

– Vi skal snakke nærmere om det før helga, lovet Hank. – Jeg tror jeg har ordnet hele reisen for oss innen den tid. Jeg skal telegrafere litt rundt. Så kan vi være underveis tidlig i neste uke.

Hun var smått nummen da han gikk. Hun hadde tenkt at det var kort tid til begynnelsen av april. Så kom Hank, og i løpet av en liten time hadde de spikret at avskjeden med Marquette ville foregå mye, mye tidligere enn det. Aile fikk det travelt med å skille det hun ville ha med seg til Norge, fra det som kunne kastes.

Hun ble sint da hun fant konvolutten med brevene. Det kom helt overraskende på henne at de eksisterte. Hun hadde helt til det siste utsatt å gå gjennom Mikals personlige ting. Hun hadde skydd skrivebordet hans og det han kalte kontoret sitt, men nå kunne hun ikke lenger gjøre det. Med dødsforakt gikk hun løs på papirene hans. Det meste hun fant, var ting hun uten vanskeligheter kastet. Mikal hadde spart på mye som verken var viktig eller angikk henne.

Og så fant hun brevet som var adressert til henne. Det var en tykk konvolutt, og den var ikke engang åpnet. Den lå innerst i ei av skuffene i skrivebordet. Hun satt i stolen hans og kjente tyngden av brevet mot hendene, og hun husket alle gangene hun hadde snakket om brevene som ikke kom. Hun hadde ligget mot brystet hans og grått over at de der hjemme ikke skrev til henne. Nå husket hun ikke lenger alle forklaringene han hadde hatt – han hadde alltid kommet med veldig mange mulige årsaker til hva som hadde skjedd. Det han alltid sluttet med, var at det var langt mellom Målselv og Marquette, Amerika. Og ja, visst var det langt mellom Målselv og Marquette, men det etterlengtede brevet hadde kommet fram. Men Mikal hadde underslått det. Han hadde visst hvor mye hun lengtet etter det, men han hadde uansett latt som om det ikke hadde kommet. Han hadde trøstet henne mens han hadde det liggende i ei av skuffene på kontoret.

Hun rev opp konvolutten. Det var tre brev der. Hun gjenkjente handskriftene deres; Ingrid og Stina hadde skrevet hvert sitt. Og det var brev fra Marit. Hun åpnet det fra Marit. Det var det hun hadde ventet aller mest på. Marit fortalte om lille Emma, som var helt ny i verden, om fødselen og om hvordan det lille nurket så ut. Aile kunne se det hele for seg, for Marit var flink til å skrive. Hun fortalte om alt det merkelige og artige som vesle Johannes fant på, hun fortalte om hvor stor han hadde blitt, og om hvor flink han var med lillesøstera si. Hun fortalte om hvordan hun og Halvor og barna levde i det nye hjemmet på Ingridjord. Her fikk Aile svar på nesten alt det hun gikk og grublet over og lurte på, alt det som handlet om Marit og den lille familien hennes. Mikal hadde visst at hun bekymret seg, at hun verket i hjertet så lenge hun ikke visste om hvordan Marit hadde det – men han hadde valgt å la henne ha det vondt. Aile behersket seg. Visst var Inga Maret fortsatt på skolen, men Ella og lillejenta hennes var i huset. Hun kunne ikke vise Ella at hun gråt og oppførte seg som et annet spetakkel. Den svenske ungkona og barnet hennes var trivelig selskap, og Aile trodde at hun var et anker i tilværelsen til Ella i de lange periodene da ektemannen hennes, Peter, arbeidet i skogen, men nå som Aile holdt på å bryte opp, hadde det vært lettere dersom det bare hadde vært henne og Inga Maret i huset.

Fortsatt strittet Inga Maret imot og ville ikke reise. Hun hadde skjøvet alt som dreide seg om Norge, fra seg, hun ville ikke høre. Marquette var hjemme for henne. Inga Maret nektet å ta alt som dreide seg om reisen, inn over seg. Ennå hadde hun ikke pakket noe som helst. Det var som om hun trodde at dersom hun bare lot tida gå, så kom mora til å omgjøre det. Hun gikk liksom og håpet på at Aile skulle si at visst skulle de bli i Marquette. Det hadde bare vært en vond drøm. Aile visste ikke om Inga Maret tok Mikals død på samme måten. Datter hennes hadde hatt glimt da hun forsto at Mikal var borte for bestandig, men så gikk det dager og uker da det virket som om hun bare trodde at han var bortreist på ubestemt tid. For det meste ville hun ikke snakke om Mikal. I grunnen var det bare Fredrik som hadde fått Inga Maret til å åpne seg. Hun hadde snakket da Fredrik var på besøk i jula. De var allerede i mars, men han hadde ikke kommet tilbake. For så vidt var de enige om det. Han skulle holde seg unna slik at det ikke ble enda mer folkesnakk. Fredrik visste at hun ville reise hjem. Han visste hvor han ville finne henne. Han visste at hun mente det når hun sa at hun aktet å være enke i et helt år. Fredrik ga henne all den plassen hun hadde bedt om å få.

Aile leste brevene fra Stina og Ingrid. De hadde så store liv, begge to. Det var så mye som skjedde hos dem. Hun leste bekymringen deres. I sine brev hadde hun stort sett skrevet det som Mikal syntes hun skulle fortelle dem. Alt var ikke løgn. I begynnelsen hadde det vært hans liv, men hun hadde gjort det til sitt. Og hun brydde seg om de menneskene Mikal hadde viet sitt liv til. Hun hadde blitt kjent med dem, hun lærte å bry seg om dem, å føle ømhet for dem. Nå kunne hun ha skrevet de brevene, men med sine egne ord. Hun leste hvordan både Stina og Ingrid i dulgte ordelag prøvde å fortelle henne at Fredrik muligens var på vei til Amerika. Hun måtte smile mens hun tørket tårene. Selvsagt hadde de to i fellesskap gjennomskuet henne. Det var ingen i verden som kjente henne bedre enn hjertesøstrene. Selv Fredrik hadde ennå ikke forstått henne fullt så grundig. Det kom til å ta mer tid. Igjen smilte hun. En dag kom han til å kjenne henne like godt, for hun kom til å gi ham den tida som skulle til. Den tanken fylte hele henne med varme; hun kjente det helt ut til tåspissene, og nå hadde hun sluttet å grunne over om det var en synd å elske noen så tett opp til dette at hun hadde mistet Mikal. Naget og tvilen og skammen hadde stjålet mange nattetimer fra henne. Nå hadde hun kommet til at kjærligheten var gitt henne av noe som var større enn henne selv. Kanskje Gud. Hun visste ikke sikkert. Hun hadde ikke noe navn å gi dette som var større. Men det var en god kraft, såpass forsto hun. Og noe så godt kunne ikke oppstå som en synd. Det var ikke galt å elske. Det som fantes mellom henne og Fredrik, var verken galt eller stygt.

Fredrik, gode, snille Fredrik hadde reist over halve verden for å finne henne. Det hadde han gjort av kjærlighet. Han var villig til å vente på henne. Han forsto at det hun hadde bestemt seg for, var viktig for henne. Anstendighet var viktig for henne, derfor respekterte han det – enda han egentlig syntes hun overdrev. Fredrik var villig til å sette seg selv og sine egne ønsker til side for hennes skyld, for at de skulle ha mulighet til noe fint og riktig sammen siden. Når det var tid for det.

Hadde han vært fullvettig, hadde han trukket seg for lenge siden. Aile varmet seg på tanken om Fredrik Karlsen. Hun leste brevene fra Målselv flere ganger slik at hun fikk med selv den minste, lille enkelthet. Det var så lenge siden de hadde blitt skrevet, hun lengtet etter alle hendelsene som hadde lagt seg til som perler på en snor etter det, men dem skulle hun ikke få vite om før hun kom hjem. For henne hadde det ikke noen hensikt å skrive til dem nå. Hun kom antakelig til å være i Norge før brevene. Himmel, som hun savnet Ingrid og Stina. Og Marit. Lille Johannes. Bitte lille Emma, som hun ennå ikke hadde sett. Hun hadde sikkert forandret seg siden Marit skrev. Småbarn endret seg fra uke til uke det første året. I begynnelsen var de nesten alltid lik faren, og så drev det på dem andre ansiktstrekk, de begynte å få drag fra begge sider. Så ble de helt seg selv, ulik alle andre. Aile blunket bort tårer. Hun hadde gått glipp av alt det. Men Marit og Halvor kom helt sikkert til å få flere barn; dem kunne hun følge hele tida. Hun visste ikke om hun kunne bo i Tromsø. Det var fryktelig langt fra Marit og barnebarna. Kanskje måtte hun bo i Målselv, i gangavstand fra Jakobvollen. Kanskje ikke for bestandig, for hun hadde nok blitt et bymenneske. Hvem skulle ha trodd det? Aile fra jordgammene og teltene og de årvisse vandringene hadde blitt et bymenneske. Hun måtte ha hus som sto tett i tett og gater og streder, og mennesker rundt seg på alle kanter. Men hun måtte kanskje bo en stund i Målselv, sånn at barnebarna hennes ble kjent med henne igjen, sånn at de ble trygge på henne. Hun kunne det helt til Fredrik kom etter henne. Om han ikke fant henne i Tromsø, kunne han alltids spørre etter henne. Hun skulle sørge for at hele Tromsø kunne berette hvor hun var. Han ville finne henne.

Grannelaget holdt en avskjedsfest for Aile og Inga Maret. Aile hadde vært nødt til å fortelle menighetsrådet om når hun skulle reise. De hadde ellers skjønt på henne de siste dagene opp mot helga at noe var på gang. Aile hadde vasket hele huset enda en gang.

– Vi forsto at alt ikke var helt som det skulle da du gikk i gang med rundvask, sa Eva til henne i løpet av samlingen i salen tilknyttet kirka. Hun måtte dulte til Aile med albuen. – Jeg tror det er femte gang du vasker rundt i år. Og vi er ikke engang i midten av mars!

– Du må ikke glemme den ene rundvasken mellom julaften og nyttårsaften i fjor. Aile tørket tårene, men hun begynte å bli i stand til å le av seg selv. – Jeg er visst skrekkelig forutsigbar!

– Gjett om! Eva hadde også tårer i øynene. – Vi trodde ikke at det var slik det skulle ende da du og Inga kom hit. Vi trodde at dere skulle bli hos oss for bestandig. Hun snufset. – I alle fall lenge. Jeg skulle ønske at du ikke måtte reise, Aile. Vi har blitt så gode venninner. Og det skulle ikke ha endt slik med Mikal …

Aile hadde ikke ord som kunne møte det hennes svenske venninne sa med inderlighet. Da hun kom til Marquette, hadde hun ikke hatt så høye tanker om kvinnfolkene i Swedish Church Street. Da hadde hun hatt altfor høye tanker om seg selv. Siden da hadde hun forstått at det var mye ved de svenske damene i nabolaget som hadde blitt hennes. De hadde ikke sett noe mindre av verden enn det hun hadde gjort. De eide mindre enn henne, men livet hennes var ikke rikere enn deres. Tida i Marquette hadde gjort henne mer ydmyk. Hun hadde lært mye. For det meste var hun takknemlig for erfaringene hun hadde gjort. Det var umulig å se noe godt i Mikals død. Aile visste at hennes enkestand gjorde det mulig for henne å se fram mot et liv sammen med Fredrik, men heller ikke det ga Mikals død mening. Han kunne fortsatt å utrette mye godt.

Alle konene i gata hadde laget mat – de serverte alt det beste de hadde, og de var der, alle sammen, kvinnfolk, mannfolk og unger i alle størrelser. Selv om de også snakket om Mikal, så var det fortsatt mye latter mellom dem. Han var ikke det eneste samtaleemnet. Aile fikk klemmer og handtrykk. Alle forsikret henne at de ikke kom til å glemme henne, og hun måtte love dem å huske dem. De løftene satt løst. Ingen av dem ba om brev. De hadde selv reist fra hjemlandet, de visste hvor vanskelig det var å holde ved like bandene til dem der hjemme. Brevene tok både uker og måneder – til slutt ble man fremmede for hverandre, samme hvor iherdig man forsøkte å sende nytt, samme hvor inderlig man ba om å få brev tilbake med nyheter. Det beste man kunne ønske, var at man tok vare på gode minner om dem man hadde møtt og kjent og vært glad i.

Inga Maret var midtpunktet i jenteflokken. De hang arm i arm, snart den ene, snart den andre. De hadde tusen hemmeligheter som måtte deles, for alt dagen etter ville det være for seint. Da skulle de reise, Inga Maret og Aile. Alle veskene var pakket. Reiseklærne hang over en stolrygg hjemme i prestegården. Aile unnlot å bryte inn i det som småpikene holdt på med. Hun fikk overlate deres avskjed til dem. De var utrolig tapre, alle sammen. Hjertet hennes blødde for Inga Maret. Jenta hennes hadde aldri hatt så mange eller så gode venninner som her i Marquette, og det hadde vært godt for henne om det hadde vært mulig for dem å bli. Men de hadde ingen utsikter i denne byen eller i dette landet. Hvis Aile hadde umaket seg mer for å lære språket, så kunne de kanskje ha fått til noe, men som det var, fantes det ingen framtid for dem i Amerika. Aile hadde prøvd å forklare det for Inga Maret. Det var å tale for døve ører. Da gjensto det bare å si at slik måtte det være. Hun hadde bestemt det. Punktum. Så for øyeblikket var ikke Aile og Inga Maret veldig gode venner. De lot begge som ingenting, men hjemme snakket ikke Inga Maret stort med mora. Aile bet tennene sammen og tålte det. Hun kunne ikke gi etter for et barns trass. De ville begge komme over dette.

Det var sein ettermiddag før Aile tok farvel med alle kjenningene. Hun tilbød seg å hjelpe dem med å rydde og vaske opp, men da ble hun skysset ut i gangen. Alle mente at hun skulle hvile resten av dagen. Hun skulle forlate dem tidlig neste morgen. Alle visste det. Så Aile gikk hjem. Inga Maret fikk bli sammen med de andre jentene. Aile ventet henne ikke til prestegården før utpå kvelden en gang. Inga Maret var klar over at hun var ulydig, men Aile orket ikke engang å nevne det for henne. Det var ikke tid for skjenneprekener.

Ella og Peter var i presteboligen. Han var hjemme fra skogen fra fredag til søndag, og i løpet av kvelden skulle han tilbake. De var flere karer som reiste sammen. Slik hun forsto det, skulle de dra det første stykket med tog, og så var det bare en fem–seks kilometer å gå før de var tilbake ved brakkene der de holdt til mens de arbeidet. Fredrik hadde ikke gjort seg nytte av fridagene han måtte ha til gode. Aile skulle gjerne ha sett ham, snakket med ham, holdt om ham, smakt kyssene hans – men det ville uansett ikke ha skjedd. Ikke alt sammen. Hvis han hadde kommet, kunne de kanskje ha holdt hverandre i handa, gitt hverandre et og annet stjålent kjærtegn, snakket sammen – men ikke nok, og de ville ha lengtet seg syke etter alt det andre som de ikke måtte gjøre. Det var godt at han var den sterke av dem. Han hadde sendt hilsninger med Peter, og når de ble framsagt, hørtes de mest ut som hilsninger til Inga Maret. Aile hadde bare blitt nevnt som et påheng.

«Jeg har hilsninger til Inga Maret fra Fredrik,» hadde Peter sagt. «Han sier at hun nok hadde likt å ake i alle bakkene våre. Og at snøen er så dyp at hun hadde forsvunnet til ørene dersom hun gikk utenom de hardtråkkede stiene våre.» Inga Maret hadde både knist og klukkledd over å få en sånn hilsen. «Og så håper han at Aile har det litt bedre hver dag.»

Det var en vakker hilsen, selv om den var forkledd. Og det var godt at han ikke kom. At de to så hverandre for så å bli skilt igjen, hadde ikke gjort noen av dem noe godt. De forble hverandres hemmelighet.

Inga Maret rakk ikke hjem før Peter måtte reise. Han sa et alvorlig adjø til Aile og trykket handa hennes mens han takket henne for å ha vist slik godhet for ham og hans lille familie. – Jeg skal aldri glemme at du åpnet døra for oss og tok oss inn her, og det på selveste julaften. Det kunne ha gått forferdelig mye dårligere for oss om vi ikke hadde vært så heldige å møte deg. Du har blitt oss like kjær som våre egne foreldre hjemme i Sverige, erklærte han. – Du må kysse lille Inga for meg. Hun er like vakker på innsida som på utsida, og jeg er sikker på at hun snart nok kommer til å forstå at denne reisen er nødvendig. Hun er sint nå, men hun er bare et barn.

– Jeg vet det, sa Aile. – Vi blir alltid venner igjen.

– Skal jeg bringe noe til Fredrik Karlsen? spurte Peter lett. Han hadde allerede fått et tegning med seg fra Inga Maret. – Kanskje et brev? Han hevet brynene ørlite.

Aile lot som ingenting. Han trodde kanskje at han visste noe, at han ante noe, men hvis hun ikke ga noe slags svar, kunne han ikke være sikker. – Du får hilse ham farvel og lykke til, sa hun lett. – Og si at hvis han noen gang reiser hjem, så vet han hvor jeg bor.

– Ikke noe mer?

– Ikke noe mer, forsikret Aile. Hun var voksen. Hun etterlot ikke hjertet sitt i Amerika, men dersom Fredrik mente de hadde en framtid, så fikk han komme etter. Da sto det ei hjertedør åpen for ham. – Ha det godt, Peter! sa hun. – Ta godt vare på familien din!