Margit Sandemo

Den onde arven

Originaltittel:

«Det onda arvet»

Copyright © 1982 by Margit Sandemo

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsfoto: ©Shutterstock.com/Slava Gerj

Elektronisk utgave (første versjon), 2014

Copyright © 2014 by Schibsted Forlag AS

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7963-3

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

LANGT TILBAKE I tiden, for mange hundre år siden, vandret Tengel den onde ut i ødemarken for å selge sin sjel til Satan.

Han ble stamfar til Isfolket.

Tengel fikk løfte om jordisk vinning mot at minst én av hans ætlinger i hvert slektsledd skulle gå i tjeneste hos Djevelen og utføre onde handlinger. Deres tegn skulle være de kattegule øynene, og de skulle besitte trolldomskrefter. Og en gang skulle det fødes en som eide større overnaturlig makt enn verden noen gang hadde sett.

Forbannelsen skulle hvile over ætten inntil det stedet ble funnet, der Tengel den onde hadde gravd ned gryten han brukte da han kokte heksebrygget som manet frem mørkets fyrste.

Så sier legenden.

Om den er sann, vet ingen.

Men en gang på 1500-tallet ble det født en rammet ætling av Isfolket. Han forsøkte å vende det onde til godt i stedet, og ble derfor kalt Tengel den gode. Det er om hans familie denne sagaen handler.

Eller kanskje handler den mest av alt om kvinnene i hans slekt.

1. DEL: Kolgrim

KAPITTEL 1

Den som lytter til vindens sus, kan høre så mye i det. Men aldri hadde vinden klaget så bittert som det året sorgen kom til Gråstensholm. Også på Lindealleen hørte Are en enstonig jamring i lindetrærne når vinden feide gjennom kronene.

Det var et uoverveid ord fra Tarald som utløste Kolgrims onde krefter for fullt.

Egentlig hadde gutten tenkt å benytte seg av alles enfoldige godhet og bli på Gråstensholm til han ble noenlunde voksen. Der hadde han det stort sett bra.

Men så løsnet et skred i hans innerste vesen.

Det var år 1633, han var tolv år gammel. Pen på sin egenartede måte, men de ravfargete øynene som så så direkte og barnslig åpent på folk, forandret seg idet de snudde ryggen til ham. Da fulgte øynene dem kaldt og lumsk fra siden, vurderende, foraktende.

Ynkelige små krek, sa de. Jeg er sterk, mye sterkere enn dere alle til sammen. Jeg er føyelig så lenge jeg har nytte av det. Men bare vent til jeg er voksen nok til å stå på egne ben!

Som alle Isfolkets rammede var Kolgrim meget ensom. Men han oppfattet ikke ensomheten som noe negativt. Tvert imot, han søkte den gjerne, syntes den ga ham dobbel styrke.

Utenfor det fredelige Norge hadde mye hendt.

Religionskrigen pågikk ennå. År 1631 hadde Sveriges konge, Gustav II Adolf, vunnet en lysende sier over Tilly ved Breitenfeld. Året etter, i 1632, falt svenskekongen ved Lützen, men hans hær vant en knusende seier over de forente feltherrene Wallensteins og Pappenheims hærer. Pappenheim falt ved Lützen, og Tilly samme år ved Lech; Wallenstein ble myrdet av sine egne et par år senere. Men krigen fortsatte og fortsatte. Nå med andre svenske feltherrer på protestantenes side. Lennart Torstensson, Johan Baner og Hans Christofer von Königsmarck skulle komme til å gå inn i historien for sine bragder i denne evinnelige krigen.

Christian IV hadde endelig gjort seg av med Kirsten Munk, etter at det var kommet for en dag at det siste barnet, datteren Dorotea, var av meget tvilsomt opphav. Fru Kirsten hadde også prøvd å blande lumske medisiner i kongens mat og fått laget smedetegninger av kongen som hanrei. Det ble for mye for Christian. Han ba henne «drage tusind Djævle i Vold» og forbød henne å treffe barna, et forbud hun ikke tok særlig høytidelig. Hva Ellen Marsvin sa til sin ubetenksomme datter etter at den verdifulle forbindelsen med kongen var blitt brutt, vet ingen, men utad gjorde hun gode miner til slett spill.

Ikke ble det morsommere for de to kvinnene at Christian IV tok seg en ny elskerinne, deres egen hoffdame Vibeke Kruse, som var noe av en studie i vulgaritet. Men hun fødte ham en utmerket sønn, Ulrik Christian Gyldenløve, som siden ble en mye bedre kriger enn faren noensinne hadde vært.

Leonora Christine var ni år gammel blitt trolovet med en ung, fremadstrebende adelsmann, Corfitz Ulfeldt. Så hendte det en gang at hushovmesterinnen, som fremdeles herset med barna, ga henne så mye pryl at hun ikke kunne sitte på flere uker og fikk men av det for all fremtid. Leonora Christine gikk til sin forlovede og beklaget seg. Og dermed var det slutt på hushovmesterinnens brutale herredømme i barneværelset. Hun ble satt på porten og kom aldri mer i kongelig tjeneste.

Kongens eldste datter med Kirsten Munk, den stakkars Anna Catherine, fikk ikke noe langt liv. En gang hadde hun vært så stolt av sin forlovede, Frans Rantzau. Men år 1632 var den unge lapsen hos sin kommende svigerfar for å feire sin utnevnelse til rikshovmester. Det skulle mye til for å holde følge med kongen ved vinbegeret. Unge Rantzau ble så beruset at han falt hodestups i vollgraven og druknet.

Lille Anna Catherine ble svært syk. Noen sa det var av sorg, andre at det var koppene. Hun ba om at markgrevinne Paladin skulle være hos henne, og Cecilie overlot sine fem år gamle tvillinger til Alexander på Gabrielshus og kom.

I mellomtiden trakk det opp til uvær på Gråstensholm.

Det var ved middagsbordet en sommerdag i 1633 at Tarald, som aldri hadde vært spesielt snartenkt, kom med den fatale replikken innimellom en del tilsynelatende likegyldige.

– Jeg fikk brev fra Tarjei i dag.

– Fikk du? sa Liv til sin sønn. – Det var da uvanlig! Han søkte seg til Erfurt, ikke sant? Fikk ansettelse hos en eller annen lærd mann som medhjelper. Hva ville han?

– Han er midt oppe i en besværlig farsott. Koppene. Og han er redd for å bli smittet selv.

– Ja, smittekoppene skal være uhyggelig farlige, har jeg hørt, sa Yrja.

– Tarjei er for god til å bli offer for koppene, sa Dag. – Men hvorfor skriver han til deg om det?

– Han ba meg ta vare på Isfolkets hemmelige skatt av trolldomsmidler – hvis noe skulle hende ham. Da ville han skrive i sin siste stund og fortelle hvor de var gjemt. Han ville nemlig at Mattias skulle få dem med tid og stunder.

Liv lot som om hun fikk et voldsomt hosteanfall, og med ett innså sønnen hva han hadde sagt. Kolgrims øyne for lynsnare og gule frem og tilbake.

– Men han har dem selvfølgelig med seg i Tyskland, sa Tarald og forsøkte å redde situasjonen.

– Hva er det for noe? spurte den åtteårige Mattias med de milde øynene.

– Det skal jeg fortelle deg når du blir større, mumlet Tarald fort.

Mattias slo seg til ro med det. Det far sa var riktig. Han var ikke nysgjerrig.

Men i Kolgrim hadde ordene tent en ild!

De hemmeligholdt noe for ham! Isfolkets hemmelige trolldomsmidler? Og de skulle gå til Mattias?

Var ikke Kolgrim den eldste av halvbrødrene, kanskje?

Raseriet brant seg dypere og dypere inn i ham den dagen. Her fantes det noe han ikke kjente til!

Hos Tarjei?

Å nei, farmor Liv hadde advart far, det merket han nok. Så Tarjei hadde nok ikke med seg midlene. De måtte befinne seg her.

Et eller annet sted på Lindealleen …

Akk, all den møye Tarjei hadde lagt ned på å hemmeligholde midlenes eksistens, var forspilt nå. En gang hadde Tengel, ved den nyfødte Kolgrims vugge, advart ham: «La aldri, aldri dette barnet få tak i den minste del av disse midlene! Lær ham ingenting! Absolutt ingenting!»

Nå hadde Tarjei i nødens stund vendt seg til guttenes far, sin fetter Tarald. Den verste han hadde kunnet velge. For til tross for at Tarald nå var blitt en ansvarsbevisst familiefar, tenkte han omtrent like langt som en forvirret kylling.

Og Kolgrim hadde hørt de ordene han absolutt ikke skulle ha hørt!

Kolgrim var i motsetning til faren uhyggelig skarpsindig – på sin ondskapsfulle måte.

Han måtte få vite mer om alt dette.

Hvem skulle han spørre?

Ikke farfar og farmor, de var for vanskelige å lure. Faren var for svak, han ville aldri våge å trosse sine foreldre. Og dumme Yrja visste ingenting, det kunne han sverge på.

Med intuitiv sikkerhet visste Kolgrim hvem han skulle gå til. En av de passe begavede i familien …

Neste dag slentret han likegyldig inn på tunet til Lindealleen.

– Hei, du, sa Are godmodig. – Er du ute og går?

– Ja, jeg ville be Brand om å reparere noe for meg. Han er så sterk.

– Er ikke jeg det, da?

– Ikke som Brand.

Are lo. – Der ser du, Meta, nå er jeg avdanket.

Meta ristet på hodet. Hun var blitt tynn og kantet, alderen kledde henne ikke. Vondt i magen hadde hun bestandig, og sorgen over Trond var hun aldri kommet over. Han hadde jo vært yndlingssønnen hennes.

Hun kastet et blikk etter Kolgrim. – Jeg vet ikke, Are, men den gutten får det alltid til å krype kaldt nedover ryggen på meg.

– Tull og tøys! Han har jo utviklet seg storartet!

– Tro det? mumlet Meta.

Kolgrim fant Brand ute i erteåkeren. Etter endel innledende manøvrer sa han overrumplende:

– Har du sett Isfolkets hemmelige skatt noen gang?

Brand satte seg besindig ned ved grøftekanten. Han var nå fireogtyve år og stor og tung som en bjørn. Flere barn enn sønnen Andreas hadde han og Mathilda aldri fått, men det var en sønn en kunne være stolt av, sin far og farfar opp av dage som han var.

– Nei, jeg har aldri sett skatten. Det er min bror Tarjei som har den, tror jeg.

Kolgrim satt som en liten øgle ved siden av sin fars yngste fetter.

– Hva består den egentlig av, den skatten?

– Har du aldri hørt historien?

– Bare stykkevis. Jeg vet ikke hvorfor alle andre får høre den, men ikke jeg.

De hadde vært forsiktige med å fortelle for mye om Isfolket til Kolgrim.

Brand trakk pusten dypt gjennom nesen.

– Trond og jeg mente bestandig at du var blitt behandlet urettferdig, Kolgrim. Du, mer enn noen annen, burde kjenne til Isfolkets saga.

– Det synes jeg også, sa Kolgrim med skjelvende underleppe. Det lyktes ham virkelig å se ulykkelig og gråtkvalt ut. – Jeg har jo hørt om Tengel den onde, og om din farfar Tengel og min mormor Sol, som kunne trylle, men mer vet jeg ikke.

Så fortalte Brand om alle de rammede i slekten, og Kolgrim lyttet mens øynene hans ble større og større. Han betraktet seg ikke som en rammet – etter hans oppfatning var han en utvalgt!

– Gikk Tengel den onde virkelig ut for å oppsøke Satan? Hvor?

– Det er det ingen som vet.

– Men hvordan gjorde han det?

– Han samlet alle de magiske urter og tryllemidler han kjente, i en stor gryte og kokte så et brygg frykteligere enn noen kan forestille seg. For Tengel den onde kunne mye, kan du tro!

– Drakk han av det etterpå?

– Det vet ingen. Kanskje, kanskje ikke. I hvert fall leste han merkelige besvergelser over det, for å mane frem han med bukkefoten, du vet. Og det lyktes ham, sies det. Farfar Tengel trodde ikke på det der, han trodde at det bare er et særtrekk ved slekten, dette med at noen får katteøyne og spesielle evner som vanlige mennesker ikke har. Men jeg lurer nå på, jeg!

– Hva da?

– Om ikke sagnet er sant. Jeg tror at Satan selv er med i bildet.

– Jøsses!

– Det ordet får du ikke lov til å bruke, det vet du! Og en av Tengel den ondes etterkommere skulle bli den største trollmann verden har sett, sluttet Brand.

Det er meg, det er meg, tenkte Kolgrim opphisset. For han skjønte jo meget vel at han var en av de utvalgte, som han kalte det. Det hadde han visst meget lenge. Han behøvde jo bare å se seg i speilet for å forstå det.

Jo, han var sikker på at Tengel den onde hadde drukket av djevlebrygget. Det skulle han også gjøre. En gang. Om han bare hadde visst hvor. Og hvordan …

– Har Tarjei med seg skatten i hvor-er-det-nå-han-er?

– I Erfurt? Trond trodde ikke det. Ja, Trond var også en av dem, visste du det?

Nei, det hadde Kolgrim aldri hørt. Hadde han bare visst det mens Trond levde! Da skulle de to sammen ha blitt uhyggelig sterke. Uslåelige!

Brand, som et øyeblikk hadde fordypet seg i sorgen over den døde broren, våknet opp igjen. – Og i skatten finnes blant annet en alrune.

Slike trolldomsurter kjente Kolgrim til. Ja, han kjente til mye mer enn noen ante. For akkurat slike ting interesserte ham umåtelig, og derfor la han seg dem på minnet.

Brand var for godtroende til å forstå hva han sådde i Kolgrims lille, svarte sjel.

Det første gutten gjorde, var å late som om han hadde feber en kirkesøndag. Så ble han etterlatt hjemme.

Straks sprang han ned til Lindealleen og gjennomsøkte hele huset, hele gården, uten å finne noe. Han brukte hele den lange kirketiden og smøg seg unna når han hørte tjenestefolk nærme seg. Mest konsentrerte han seg om den gamle delen av huset. Men ingen steder fantes det noen skatt. Rasende og skuffet vendte han tilbake til sin såkalte sykeseng.

Erfurt var så langt borte at han ikke engang visste hvor det lå. Han kunne ikke reise dit for å sette kniven mot strupen på den svikefulle Tarjei.

Men han kunne gjøre noe annet! Noe han hadde hatt lyst til i mange år …

Han kunne bli av med sin rival på så mange områder. Og nå rival til det mest attråverdige av alt: trolldomsskatten!

De skulle nok få se hvem de hadde forfordelt!

Kolgrim forberedte alt ytterst omhyggelig. Kanskje hadde han fremdeles et vagt minne om Cecilies fortellinger om Stortrollet, som ikke likte at småtroll gjorde sine mindre søsken vondt. I hvert fall vegret han seg for direkte mord.

Men det fantes vel andre utveier.

Han tigget seg til å få bli med farfaren til Christiania en dag i juli. Han tok med sparebøssen sin, som han hadde gjemt på i mange år. Små slanter han hadde fått nå og da av velmenende tanter og onkler.

Nå kom de vel til nytte.

Han kjøpte en fin bunadsbrosje i en sølvsmedbod.

Men den viste han ikke til noen.

De kommende dagene gjorde han ytterligere noen forberedelser. En dag var han for eksempel ute og red i mange timer, uten nærmere forklaring. Han hørte vindens klagende sus i trekronene og smilte beskt.

Så var han klar.

En kveld da halvbrødrene lå i sengene sine i værelset de delte, hvisket Kolgrim til lille Mattias:

– Har du sett fiskene danse noen gang?

– Nei, sa den troskyldige Mattias. – Kan fisker danse?

– Om de kan! Vil du se det?

Det ville Mattias gjerne.

Kolgrim hvisket hemmelighetsfullt: – Men det er et forhekset sted. Og bare på en bestemt tid. Vi må smyge oss på dem. Og ingen får vite om det.

Mattias ble betenkt. – Ikke mor heller?

– Selvfølgelig ikke mor! Da vil alt bli ødelagt.

Lillebroren nikket.

– Da skal jeg ta deg med til stedet der de danser. Men ikke i morgen, da er de ikke der. I overmorgen. Jeg rir ut tidlig for å se om det virkelig er riktig dag, og du møter meg i skogbrynet ved den store eika klokken … la oss si klokken ni. Kan du klokken?

– Jeg kan spørre pappa.

– Nei, dumrian, det er jo det du ikke skal gjøre! Når tjenestejentene begynner å ta ut av bordet etter frokost, smyger du deg ut. Ingen må se deg, husk det! Vi er snart tilbake, så ingen behøver å få rede på noe.

– Jeg skal gjøre som du sier, sa Mattias med det rene hjertet.

Dagen etter sa Kolgrim likegyldig til faren:

– Kan jeg få ri inn til Christiania i morgen, far? Sist vi var der, så jeg en fin brosje hos en sølvsmed. Den vil jeg så fryktelig gjerne kjøpe til farmor Liv. Så hun kan bli fin i kirken til olsok.

Selv blåste Kolgrim i all kirkegang. Av og til var han nødt til å gå, men for det meste hadde han en eller annen tilsynelatende gyldig grunn til å bli hjemme.

Rørt over sønnens omtanke sa Tarald: – Men du har da ikke råd til det, Kolgrim?

– Jeg har spart, smilte sønnen hemmelighetsfullt.

– Bevare meg vel, det var ikke dårlig! Men du bør nok ikke ri alene. Kanskje jeg skulle ta meg fri …

– Far, jeg er tolv år! Jeg er en god rytter, det vet du, og jeg vet å passe meg for tyver og bedragere.

Jo, Tarald trodde nok det. Noe motvillig ga han seg.

Neste morgen vinket Kolgrim til en bekymret familie og red i vei mot Christiania.

Så snart han var kommet utenfor synsvidde fra Gråstensholms tun, tok han av fra veien og red på skjulte stier i en halvsirkel rundt sognet.

Litt senere satt han til hest ved den store eika og så en liten pjokk komme kavende over engene for å rekke frem i tide. En stor og kald ro senket seg i Kolgrims hjerte.

– Jeg klarte det, hvisket Mattias andpusten. – Ingen så meg. Men jeg ble litt redd, for de sa at du var ridd til Christiania, og da trodde jeg at du kanskje ikke var her. Men det var du, lyste han opp.

Så ble ansiktet hans bekymret igjen. – Men jeg likte ikke å lyve for mor.

– Spurte hun, da? utbrøt Kolgrim skarpt.

– Nei. Men å ikke si noe er nesten som å lyve, sånn føles det i meg.

Broren hadde aldri hatt sånne skrupler, så han forsto ikke. Heller ikke brydde han seg om sin stemor Yrja, som alltid hadde prøvd å gi ham like mye kjærlighet som hun ga sin egen sønn Mattias.

– Vi er borte så kort stund at de ikke merker noe. Sett deg opp bak meg nå!

Møysommelig fikk de Mattias opp på hesten, og Kolgrim snudde den.

Som alle småbrødre tilba også Mattias sin storebror. Han var helten, den som visste og kunne alt. Kolgrim tok imot tilbedelsen med en anelse stolthet, men mest med opphøyet forakt.

Da de red gjennom skogen, sa Mattias opprømt:

– Det er så spennende! Jeg har ikke sovet en blund i natt.

Utmerket, tenkte Kolgrim med et stygt smil.

– Jeg tok med smørbrød til oss, fortsatte lillebroren.

– Hva gjorde du? eksploderte Kolgrim, men sanset seg og tilføyde roligere: – Var det noen som så deg?

– Nei, jeg snek meg ut i kjøkkenet mens ingen var der.

– Bra! Vi blir kanskje sultne, ja.

Så red de i taushet gjennom skogens grønne skygger.

– Hør som det bruser i trekronene, hvisket Mattias. – Så trist det lyder! Som i kirken under et rekviem.

– Hva er rekviem for noe? sa Kolgrim, som ikke var så bevandret i kirkeritualenes irrganger.

– Sjelemesse.

Ja, det passer jo bra, tenkte storebroren.

– Det er langt, sa Mattias forsiktig etter en stund.

– Snart fremme, lovet Kolgrim.

Enda en stund senere sa lillebroren: – Jeg mener ikke å klage, men jeg får litt vondt i baken.

– Nå er vi der straks, svarte storebroren. Hjertet hans begynte å banke voldsomt av opphisselse.

De fulgte en skogsvei, like grønn som skogbunnen omkring den, så det var nok ikke mange mennesker som hadde gått her denne sommeren. Hvis Mattias så spor etter hestehover av og til, forbandt han det ikke med Kolgrims ritt i det ukjente for noen dager siden. Nå og da red de over små lysninger, omkranset av kratt med villbringebær, og et par ganger passerte de klynger av hus som så ut til å være forlatt for lenge siden.

Så ble landskapet mer åpent. Høydedragene var først prydet av eiketrær, senere overtok osp og or.

De nærmet seg stranden.

Kolgrim ledet hesten inn på en liten sti som førte til en brygge. Der hoppet han av og hjalp lillebroren ned.

– Å, sa Mattias. – Det er jo havet!

Lengst ute blant holmer og skjær skimret den åpne fjorden i soldisen.

– Visst er det havet, sa Kolgrim. – Det er bare der fiskene danser. De er store og kalles delfiner. Kom, jeg har en båt!

– Har du en båt? sa Mattias storøyd mens Kolgrim bandt hesten til et tre.

– Ja da. Der ligger den.

Kolgrim hadde forberedt alt nøye. Han visste at denne lille prammen sjelden ble brukt.

De hoppet om bord. Kolgrim knuste låsen med en stein og rodde ut. Hvem det enn var som eide båten, kunne ikke vedkommende se sjøen bak det tette orekrattet.

Årene plasket så hyggelig i vannet. Mattias hang over relingen og fulgte med øynene virvlene som årebladene laget etter seg.

Kolgrim rodde ikke fort, han ville ikke ha så lang hjemvei. I stedet la han an på rolige, søvndyssende åretak, og lille Mattias krøp snart sammen på aktertoften. Øyelokkene hans ble tyngre og tyngre.

– Bare hvil deg, du, sa storebroren med hypnotisk langsom stemme. – Det er langt ut ennå. Jeg skal vekke deg.

Mattias nikket matt og la seg bedre til rette.

Da de nådde odden der fjorden siden strakte seg mot havet, la Kolgrim forsiktig inn årene og lot båten gli mykt mot land. Han så etter at lillebroren sov fast, så slapp han årene i vannet og så dem drive bort. Han gikk lydløst i land – og så dyttet han båten kraftig, men varsomt utover.

Han hadde regnet med tidevannet også. Tilfreds så han hvordan prammen ubønnhørlig drev ut mot havet.

Ingen bevegelse syntes i båten.

Kolgrim sprang alt det han orket langs stranden, tilbake til bryggen med hesten.

Ingen vet hva slags instinkt det var som jaget denne tanken gjennom ham. «Jeg har ikke drept ham. Det har jeg ikke!»

Det må ha vært en reminisens fra barndommens dager. Cecilies eventyr om Stortrollet, det vil si Djevelen. Hva han likte og hva han ikke likte at smågutter gjorde.

Noen annen forklaring på Kolgrims «humane» måte å bli kvitt en besværlig lillebror på, fantes ikke.

Han kom hjem om ettermiddagen til en oppskaket familie.

– Kolgrim, har du sett Mattias? spurte Liv.

Han hoppet av hesten. I hånden holdt han en liten pakke.

– Mattias? Nei. Jeg har vært i Christiania hele dagen.

– Men i morges?

– Da sov han.

Kolgrims ansikt hadde aldri vært mer troskyldig.

– Nei, han var jo med ved frokostbordet, minnet Tarald de andre om. – Siden forsvant han. Og da hadde Kolgrim vært borte lenge.

Yrjas ansikt var som dødt, forstenet. – Men Mattias hadde tatt med seg niste. For to, det er jeg sikker på!

– Hvordan kan du være så sikker på det? sa Tarald.

– Fordi jeg kjente igjen Mattias’ måte å anvende smørkniven på. Stryker av smøret mot kanten av tinen. Og han har tatt brød og pålegg til minst to mennesker.

– Hvor er farfar? spurte Kolgrim.

– Ute og leter. Vi har vært ute alle sammen, hele dagen, sa Liv med engstelige øyne.

Yrjas ansikt fortrakk seg. Hun grep tak i Kolgrim.

– Du vet hvor han er, ropte hun. – Jeg ser det på ansiktet ditt, du vet hvor han er, du din …

Tarald la seg imellom. – Men Yrja, da! Du som alltid er så snill mot Kolgrim.

Men hysteriet som hadde ulmet i henne hele dagen, blusset opp. – Jeg kjenner ham når han ser så uskyldig ut! Han har gjort noe med Mattias, jeg vet det, jeg vet det!

Kolgrims øyne fyltes av forurettede tårer. – Men jeg har jo bare vært i Christiania! For å kjøpe en presang til farmor. Se her!

Han åpnet pakken med den glitrende sølvbrosjen.

– Å, Kolgrim, sa Liv rørt. – Så søtt av deg! Du må tilgi Yrja, en mor kan ikke alltid tenke klart når noe hender med barnet hennes.

Yrja hikstet og gråt overgivent. – En eneste god ting … har det lyktes meg … å frembringe her i … verden, og det er li-hille Mattias. Han må ikke være borte, han må ikke være borte!

– Han er ikke borte heller, beroliget Tarald. – Han er hjemme igjen innen det blir mørkt.

Men Mattias kom ikke hjem. Og sorgen falt over Gråstensholm.

Dag og natt hørte de Yrjas rop: «Mattias!» Hvor mange ganger hun hadde gjennomtrålet skogen, visste ingen. Hun kunne våkne i angstskrik midt på natten, med voldsom panikkfølelse: «Han trenger meg! Han er ensom, han trenger meg!» Og så jaget hun ut igjen, rundt, rundt i skogen, spurte i hyttene, lette, lette …

Liv mistet sin glade ro, håret hennes grånet i sorgen. Dag, som allerede hadde skrøpelig helse, falt mer og mer sammen så det skremte dem alle, og Taralds negler ble bitt helt i stykker. Utad viste han ikke sin fortvilelse så mye, men når han var alene, gikk han inn i Mattias’ værelse og rørte ved de nå så forlatte eiendelene hans, og da verket gråten i ham.

Hele sognet hadde lett etter den lille, fine gutten fra Gråstensholm, og alle sørget over ham og følte med hans nærmeste.

En gang hadde Kolgrim tillatt seg å le – av en eller annen bagatell. Da hadde Yrja fløyet på ham som en furie, revet og rusket i ham.

– Du er glad! skrek hun skjærende. – Du er glad fordi du endelig er blitt kvitt din bror, slik at du alene kan arve alt.

Hvor nær sannheten Yrja var, visste hun ikke selv. Det var bare med hensyn til hva Kolgrim ville arve, at hun tok feil.

Han ble fylt av et glødende hat. – Slipp meg, drittkjerring, hvisket han med kattegule øyne. Så hevet han stemmen til en hatsk murring. – Nå avslørte du deg! Du har aldri brydd deg om meg, bare om den gullungen din.

Liv sa skarpt: – Tull og tøys, Kolgrim! Ingen morløs har fått mer kjærlighet enn du har fått her. Vi har alle sammen overøst deg med kjærlighet. Alle, fra din farfar sorenskriveren, til den yngste stallgutten har vært glad i deg og skjemt deg bort. Farfar og jeg ba for ditt liv en gang, da du var nyfødt og ble ansett for å være … for skadet til å kunne leve. Vi ønsket deg, og vi har vært glade i deg, ikke minst Yrja! Jeg tror ikke din stakkars mor Sunniva hadde kunnet gi deg varmere kjærlighet. Det burde du vite!

Yrja besinnet seg straks. – Tilgi meg, Kolgrim, jeg vet ikke hva jeg sier lenger.

– Å, dra til helvete, freste han så lavt at bare Yrja kunne høre det, og så gikk han sin vei.

Men Liv hadde sine anelser. Hun skrev til Cecilie. Om deres bunnløse fortvilelse. Om det lille, raskt svinnende håpet de hadde om at Mattias kanskje ennå kunne være i live. Kunne ligge hjelpeløs et eller annet sted – og at de skulle finne ham i tide.

Kan du komme hjem, kjæreste Cecilie, sluttet hun. Vi begynner å få stadig sterkere mistanker om at Kolgrim vet noe. Du er den eneste som har greid å mestre ham. Vær så snill! Vår elskede lille Mattias har vært borte i fem uker nå, Yrjas forstand begynner å svikte, og selv orker vi ikke denne pinen lenger.

Cecilie var nettopp kommet hjem fra Anne Catherines dødsleie og hadde stort behov for å få hvile ut sammen med sin egen lille familie. Men hun bestemte seg straks for å reise.

– Nei, Alexander, jeg tar ikke med meg tvillingene, ikke til Gråstensholm. Også jeg har en bestemt oppfatning om at Kolgrim står bak dette. Og aldri vil jeg utsette Gabriella eller Tancred for de rovgriske øynene hans!

– Men han ville vel ikke …

– Kolgrim var svært knyttet til meg, det vet du. Han så det som et svik fra min side at jeg fikk egne barn. Jeg har bestandig tvilt på hans velvillige innstilling overfor Mattias. Og du vet at jeg aldri har tatt våre barn med hjem, hvor gjerne jeg enn har villet. Far og mor har vært her og sett dem, og Tarjei også, men min øvrige familie har aldri fått se Tancred og Gabriella. Bare på grunn av Kolgrim.

– Jeg synes du er en smule urettferdig overfor gutten. Men du kjenner ham jo bedre enn jeg. Vel, så får vi unnvære deg en stund til. Håper du finner Mattias! Han var en fin, liten gutt.

Cecilie sukket. – Å, hadde vi bare hatt farfar Tengel her! Eller Sol. De hadde evnen til å finne mennesker som var forsvunnet. Skjønt Sol hadde kanskje holdt sin hånd over barnebarnet Kolgrim. Vel, jeg får bli der en uke, etterpå må jeg hvile. Anne Catherines død gikk sterkt inn på meg. Og nå Mattias … Å, kjære lille Mattias!

Hun kom til Gråstensholm en uke senere og ble forferdet over å se den virkningen sorgen og engstelsen hadde hatt på dem alle.

Allerede den andre dagen fikk hun en prat med Kolgrim. Men han hadde mistet sin fortrolighet for henne og var altfor oppglødd av en eneste ting til å bry seg om bisaker som Mattias.

– Når kommer Tarjei? spurte han.

– Det vet jeg ikke. Men han har jo ikke vært hjemme på lenge, så nå kommer han nok snart. Liker du Tarjei?

Kolgrims øyne flakket over rommet. Tarjei? Hva betydde vel han? Det var det han hadde i sin besittelse, som interesserte gutten.

– Å, ja! sa han entusiastisk. – Tarjei er så klok.

Cecilie snakket siden med sin mor Liv. – Gutten vet noe, det er jeg sikker på. Men han er altfor vanskelig å hanskes med nå, jeg rår ikke med ham. Jeg skal forsøke resten av uken, men jeg kan ikke love noe.

Cecilie måtte reise med uforrettet sak. Aldri hadde Kolgrims ansiktsuttrykk vært så uskyldig som nå. Nettopp derfor var hun sikker på at han visste mer enn han ville ut med.

Sommeren ble til høst.

Kolgrim satte seg rolig ned for å vente på at Tarjei skulle komme hjem. For nå måtte det være han, Kolgrim, som var arvingen til det som var mer verdt for ham enn all verdens gull.