Margit Sandemo

Spøkelsesslottet

Originaltittel:

«Spökslottet»

Copyright © 1982 by Margit Sandemo

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsfoto: ©Shutterstock.com/Slava Gerj

Elektronisk utgave (første versjon), 2014

Copyright © 2014 by Schibsted Forlag AS

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7964-0

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

LANGT TILBAKE I tiden, for mange hundre år siden, vandret Tengel den onde ut i ødemarken for å selge sin sjel til Satan.

Han ble stamfar til Isfolket.

Tengel fikk løfte om jordisk vinning mot at minst én av hans ætlinger i hvert slektsledd skulle gå i tjeneste hos Djevelen og utføre onde handlinger. Deres tegn skulle være de kattegule øynene, og de skulle besitte trolldomskrefter. Og en gang skulle det fødes en som eide større overnaturlig makt enn verden noen gang hadde sett.

Forbannelsen skulle hvile over ætten inntil det stedet ble funnet, der Tengel den onde hadde gravd ned gryten han brukte da han kokte heksebrygget som manet frem mørkets fyrste.

Så sier legenden.

Om den er sann, vet ingen.

Men en gang på 1500-tallet ble det født en rammet ætling av Isfolket. Han forsøkte å vende det onde til godt i stedet, og ble derfor kalt Tengel den gode. Det er om hans familie denne sagaen handler.

Eller kanskje handler den mest av alt om kvinnene i hans slekt.

KAPITTEL 1

Etter kong Christians død ble tidene hardere for hans og Kirsten Munks barn.

Han hadde jo vært så omtenksom å gifte dem bort til de mennene han hadde satset på som toppene i riket. Sin eldste datter Anna Christina hadde han lovet bort til Frans Rantzau, som han forfremmet til rikshovmester. De rakk ikke engang gifte seg før de begge ble revet bort, svært unge.

Den neste datteren, den usympatiske Sofie Elisabeth, hadde han giftet bort til Christian von Pentz – guvernør, stattholder og amtmann. Han var vel også det man kunne kalle Danmarks utenriksminister – hvis en slik tittel hadde eksistert.

Leonora Christina fikk den mest betydningsfulle og mest ærgjerrige av dem alle, Corfitz Ulfeldt, nå rikshovmester og den øverste i riket. Av den grunn hadde Leonora Christina nå i mange år vært rikets første dame.

Elisabeth Augusta fikk Hans Lindenov, en mann som med årene utviklet seg til å bli et absolutt null.

Da hadde Christiane større hell. Hun fikk Kannibal Sehested, som ble en fremgangsrik stattholder i Norge.

Og Hedvig fikk lensmannen på Bornholm, Ebbe Ulfeldt. Også han fikk merke at han hadde giftet seg med en av Kirsten Munks døtre.

Hannibal Sehested uttalte seg en gang om sin hustru Christiane og søstrene hennes: «De er noen satans kvinnfolk. Min kone og de andre av Kirsten Munks yngel er noe pakk som fanden burde ta.»

Alle søstrene anså seg selv for å være blant kremen i Danmark. Men så kom deres halvbror, Frederik III, på tronen, og med ham den svært unge dronningen Sofie Amalie.

Frederik foretok en kraftig utrenskning. Først ble Christian von Pentz kastet ut. Han var blitt uvenner med Frederik allerede mens han var en ung prins, og da Frederik ble konge, avskjediget han von Pentz og forbød ham å vise seg ved hoffet.

Så kom turen til Ebbe Ulfeldt. Det ble undersøkt hvordan han hersket som lensmann, og det viste seg at han plaget bøndene på det groveste. Han fikk også avskjed.

Som ikke disse krenkelsene var nok, ble alle Kirsten Munks døtre fratatt retten å kalle seg grevinner – og de ble nektet å kjøre inn på slottsgården i vogn, et privilegium som bare rikets første damer hadde.

Døtrene raste. Kirsten Munk raste. Og mormoren, Ellen Marsvin, som hadde kledd seg i sort etter Christian IVs død, mumlet nok også et og annet i skjegget. Hun døde forøvrig i 1649 og slapp å oppleve flere av barnebarnas ydmykelser.

Den største fornærmelsen rammet nok Leonora Christina. For det første var hun konen til Corfitz Ulfeldt, som i det skjulte stadig kjempet med den nye kongen om hvem det var som egentlig styrte landet. For det andre var det beinhard strid mellom henne og den unge dronningen Sofie Amalie av Braunschweig om hvem som var den første damen. Den kampen varte helt til deres død, og var iskald og bitter.

Kongen var ute etter Corfitz Ulfeldt. Men først tok han seg av Hannibal Sehested. Egentlig var Sehested kongens mann. Det var riksrådet som ønsket ham fjernet fra stattholderskapet i Norge. Og da det viste seg at han med tiden var blitt eier av en sekstendel av alt norsk gods og flere bergverk, og at store skatter som skulle gått til Danmark aldri var kommet dit, men var havnet i Sehesteds egen lomme – ja, da kunne ikke kongen lukke øynene for sannheten.

Dermed var Hannibal Sehesteds bane inntil videre slutt.

Men det var Ulfeldt som virkelig var kong Frederiks torn i øyet.

Slik som Leonora Christina var dronningens.

En dag i januar 1649 fikk Cecilie Paladin besøk av Leonora Christina.

Kongsdatteren var temmelig amper. Hun hadde ikke ro på seg til å sitte stille.

– Det tyske kvinnfolket! fnyste hun og refererte til dronning Sofie Amalie. – Hun gjør alt for å dukke meg. Men fremdeles har min kjære mann noe i bakhånd. Han drar til Nederlandene nå, markgrevinne, og der kommer han til å treffe avtaler som viser hele Danmark, det nye kongeparet inkludert, hvem som har det klokeste hodet. Så får vi se hvem som er best skikket til å bestemme her!

– Jaså, riksrådet har bestemt at han skal reise?

– Riksrådet? En rikshovmester av Corfitz’ format trenger ikke å rådføre seg med noen. Jeg blir naturligvis med ham, og han kommer til å få et strålende følge. Det var derfor jeg kom til Dem, markgrevinne Paladin. De har alltid vært god, lojal og trofast mot meg. Mannen min trenger en personlig hoffmann, en ung junker som kan oppvarte ham hele tiden. Og det er så få man kan stole på nå for tiden, når den tyskerkvinnen smir sine renker innen hoffet. Så vi tenkte straks på Deres sønn Tancred. Han er godt opplært i all slags hoffetikette, og er jo svært representativ …

Tankene fløy gjennom Cecilies hode. Hun hadde slett ikke lyst til å låne ut sønnen sin til dette hasardiøse foretagendet. Hun ville ikke blande gutten inn i konflikten mellom kongen og rikshovmesteren – eller mellom deres hustruer. På den annen side hadde hun passet på Leonora Christina nesten helt siden hun var nyfødt …

Cecilie var ganske nøytral når det gjaldt kampen mellom Leonora Christina og dronningen. Begge kvinnene var godt utrustet intellektuelt sett. Leonora Christina var dessuten vakker, sjarmerende og verdensvant, mens dronningen hadde sin ungdom, ynde og høye stilling. Medlemmene av huset Braunschweig Lüneburg ble betegnet som begavede, energiske og lidenskapelige – og Sofie Amalie var ikke noe unntak. At hun også kunne være grusom og svært sta, gjorde ikke saken bedre. Leonora Christina kunne også ha en drepende tunge når hun ville. Misunnelsen og sjalusien mellom de to kvinnene hadde allerede nådd betenkelige høyder.

Hvis det bare hadde gjeldt Leonora Christina, ville kanskje ikke Cecilie hatt så mange innvendinger mot å sende Tancred til Nederlandene. Men det var Corfitz Ulfeldt han skulle være tjener for – og Cecilie kunne ikke fordra den mannen. Visst var han staselig og folkets yndling – foreløpig – men han var også arrogant og forferdelig selvopptatt, og han var ikke helt pålitelig i alt han foretok seg. Han begikk gjerne selvtekt når det passet ham. Dette kunne bringe Tancred i konflikt med kongehuset. Det ville aldri Alexander tillate, det forsto hun.

Hadde bare Alexander vært inne! Men han var et eller annet sted ute på godset.

Før hun hadde rukket mer enn å tenke disse tankene, svarte hun raskt og kanskje noe uoverveid:

– Å, Deres Høyhet (Leonora Christina likte å bli kalt det), det var forferdelig! Naturligvis ville vi gjerne takket ja til den gunst at vår sønn blir bedt om å ledsage Deres mann, men Tancred er dessverre opptatt. Han står på tur til min svigerinne på Jylland. Hun har på det innstendigste bedt ham om å komme dit og være der noen måneder. Hun bor alene og har brukket benet, så hun ligger hjelpeløs og greier ikke lenger å passe godset sitt. Hun har ingen andre slektninger hun kan be om å komme. Vi kan ikke trekke tilbake det løftet nå.

Leonora Christina så litt sur ut, og kom med en kort beklagelse over at det ikke var mulig å få Tancred.

Cecilie på sin side håpet at kongsdatteren ikke møtte Alexander og gutten på vei ut.

Tancred ble dypt skuffet da far og sønn kom inn litt senere.

– Men mor! De hindret meg i å få dra til Nederlandene og se litt av verden – og på et så ærefullt oppdrag!

Cecilie betraktet den unge sønnen sin. Han var svært vakker. Enogtyve år gammel, og det skinnende mørke håret lå i pasjefrisyre om det edle ansiktet. Kvinnene ved hoffet hadde et godt øye til ham, og derfor ville Cecilie gjerne få ham bort en stund. Hun ville ikke at hennes sønn skulle bli fordervet av eventyrlystne hoffdamer. Men foreløpig virket det som om han var temmelig uvitende om sin tiltrekningskraft – fremdeles hadde han sin far og sin kommende offiserskarriere som idealer.

– Og så til tante Ursula, klaget Tancred. – Hun er så streng. Hun herjer alltid med meg og behandler meg som en tolvåring.

– Din mor handlet helt riktig, sa Alexander kort. – Det er svært farlig for deg å bli innblandet i prestisjestriden mellom kongen og rikshovmesteren. Ulfeldt reiser jo uten riksrådets velsignelse også. Og du trenger ikke bli så lenge på Jylland. Skal vi si to måneder?

– To måneder? Da går jo den beste delen av livet mitt!

– Nå ja, smilte Alexander. – Du rekker å oppleve et og annet senere også.

Tancred hadde villet svare at han var gammel da, men han visste ikke hvor langt han kunne gå før faren ble sint. Så han tidde og fant seg i sin bitre skjebne.

– Har tante Ursula virkelig brukket benet?

– Ikke det jeg vet, sa Cecilie lett. – Men noe måtte jeg jo finne på.

– Jeg får vel spenne ben for henne da, sa Tancred. I tilfelle Ulfeldt skulle sende ut spioner.

– Det tror jeg neppe, sa Alexander. – Du bør ikke overvurdere din betydning.

– Den kan ikke overvurderes, flirte Tancred.

Leonora Christina hadde besøkt Gabrielshus i slutten av januar. Tancred hadde fått en ubehagelig influensa, så han kom ikke i vei til Jylland før i begynnelsen av mars. Da hadde det store følget til Nederlandene allerede reist, og de kunne puste lettet ut. Men Tancred måtte for sikkerhets skyld likevel reise – i tilfelle noen skulle spørre. Til sin store lykke ble han imidlertid lovet at han skulle slippe å bli lenger enn fjorten dager, i stedet for to måneder, som hadde vært meningen.

Ursula ble svært overrasket over å få besøk av sin staselige nevø.

– Men Tancred! Så morsomt! Du kom akkurat til den årlige sammenkomsten med naboene. Flott, du som er så høy kan feste disse girlanderne i takkronen. Men pass på prismene, de sitter litt løst her og der. Her har du en stige.

Noe overrumplet begynte Tancred å feste girlandere, og tjenestepikene fniste henrykt. De fortsatte arbeidet med mye større iver.

– Nei, men dette var da synd, ropte tanten nedenfra. – Og jeg som må dra til Ribe i morgen for å ordne opp i min salige manns affærer! Det viser seg at den mannen jeg har satt til å ta seg av dem, har svindlet meg grovt.

Tancred tvilte ikke et øyeblikk på at hennes mann nå var salig – etter å ha sluppet unna hennes nitide hakking.

– Ja, det var jo synd, sa han og forsøkte å høres lei seg. – At tante må dra, og i et så tragisk ærend. Håper tante ikke har tapt altfor mye?

– Å nei, det er nok igjen tilstrekkelig til din arv, sa hun tørt. Det var bare en spøk, for hun kjente godt til Tancreds kjølige interesse for rikdommer. Den likegyldighet som ofte finnes hos dem som aldri har vært fattige.

– Men jeg tenker på deg, stakkars gutt, som har kommet den lange veien forgjeves …

– Nei, nei, tenk ikke på meg, tante Ursula! Jeg har jo nettopp vært syk, og er blitt sendt hit for å komme meg. Jeg skal gå her og degge for meg selv. Det får jeg aldri hjemme, for der er det alltid noen som føyser meg hit og dit.

– Ja, hvordan er det? Har du tenkt på å skaffe deg noen kjæreste ennå? undret tanten uten å merke brodden i ordene hans.

– Nei, det er så mange som tenker for meg, så det slipper jeg. Det var da en forbasket sta liten girlander, den vil ikke …

– Tancred! ropte tanten i falsett. – Man banner ikke i mitt hus!

Han så forbauset ned og holdt på å miste balansen. – Bannet jeg?

– Ja, det gjorde du! Du sa … Hviskende stavet Ursula det forferdelige ordet: – F-o-r-b-a-s-k-e-t.

– Er det et bannord? For meg er det bare et forbasket fint uttrykk … Å, tilgi meg, der sa jeg det igjen! Jeg skal legge bånd på meg, tante, så jeg ikke skitner til dette huset med slike voldsomme eder. Når kommer tante tilbake?

– Det vet jeg ikke, det kan ta tid, men jeg skal skynde meg så jeg kommer hjem før du drar.

– Det trengs ikke, tante må ta den tiden hun trenger! Slike ting bør tas alvorlig.

– Ja, men jeg har nettopp skiftet ut tjenerstaben her, den ble for gammel, og jeg vet ikke om den nye kommer til å oppvarte deg på en skikkelig måte.

– Det går nok fint, sa Tancred med et lysende blikk ned på stuepikene. De fniste henrykt tilbake.

Ursula merket ingenting. – Og hvordan står det til med dine kjære foreldre, Tancred? Jeg går ut fra at du skulle hilse fra dem.

– Ja, det skulle jeg jo, slikt glemmer jeg alltid. Jo takk, far dyrker vindruer nå, uten større suksess, og mor kjemper hardt for ikke å slå far mer enn en gang i uken. I sjakk, mener jeg. Mor er en sånn evig ung kvinne, til tross for at hun er syvogførti nå. Far er fireogfemti, ikke sant?

– Jo, det stemmer, han var lillebroren som jeg alltid tok meg av.

Hun falt i tanker. Tancred ble også alvorlig.

– De er så lykkelige, tante Ursula. Jeg håper at jeg også blir like lykkelig gift en gang.

– Ja, sa tanten fraværende. – Din mor er en enestående kvinne. Hun har gjort mer for Alexander enn vi aner.

– Mor? sa han forbauset og holdt på å falle ned fra stigen igjen. – Jeg trodde det var far som hadde opphøyd henne til en høyere klasse ved å gifte seg med henne, som jo bare var halvt adelig.

Ursula sukket. – Å, du vet ikke … Nei, skynd deg nå, gutt, nå har du bundet sammen to girlandere uten å feste dem i kronen. Skal de henge slik tvers over rommet?

– Tja, flirte Tancred. – Kanskje noen av de nådige enkene har lyst til å hoppe tau?

Etter frokost tok han en pause fra tantens spørrelyst og arbeidet i forbindelse med festen, og red ut på en av hestene i stallen for å se på omgivelsene.

Han hadde alltid likt naturen rundt tante Ursulas gods. Bøkeskogen sto naken fremdeles, men en skir forandring i knoppene fortalte om vår. Bak godset var det en stor og dyp barskog. Da Tancred red inn i den, hørte han kjøttmeisens glade vårsignal, og blåveis bøyde seg for hestens hover.

Så mye tidligere våren kommer hos oss enn hos mormor i Norge, tenkte han. Hans tvillingsøster Gabriella hadde bosatt seg der. Det måtte sterk kjærlighet til, tenkte Tancred. Visst var Norge vidunderlig, men personlig foretrakk han det mildere danske klimaet.

Han red gjennom kronglete skog med både bar- og løvtrær, lykkelig over livet, men samtidig med ungdommens uro i seg. Kanskje han ikke fikk oppleve noe før det var for sent. Og for sent var det sånn omkring tredveårsalderen. Da var man eldgammel.

Med ett stanset han.

Noe brunt hadde raskt gjemt seg unna i buskene.

Et dyr? Rådyr, eller hva?

Tancred sporet hesten og tok opp den våpenløse jakten. Han var bare nysgjerrig, ivrig etter å oppleve noe nytt, uansett hva det var. Det var ikke i hans tanker å gjøre dyret noe vondt.

Hvor ble det av? Det kunne ikke være langt unna. Han holdt hesten an og lyttet.

Ikke en lyd. Dyret lå og trykket.

Tancred skjerpet blikket sitt og stirret inn i virvaret av små graner, nakne busker, veltede trær og røtter …

Der!

Der skimtet han det brune igjen. Det hadde et litt rødaktig skjær.

Han gled ned fra hesten og listet seg nærmere.

Dumt egentlig, tenkte han med et flir. Hesten og han var vel et utmerket blikkfang. Han var kledd i purpurrød jakke og bukse. På armene var det splitter der gullfarget silke lyste gjennom, og den myke blondekraven dekket til og med skuldrene. På føttene hadde han høye, myke skinnstøvler. Hesten kunne naturligvis bade ses og høres av alle og enhver.

Da han bare hadde noen meter igjen, for «dyret» opp så det knaket og raslet og styrtet derfra.

Tancred hadde nølt et øyeblikk i forbauselse over det han så, og kom på den måten mer på etterskudd enn nødvendig.

Det var en pike, kledd i en brun kåpe med hette.

Hun løp foran ham med lette skritt – styrtet foran ham lengre inn i skogen. Men skjørtene hennes hektet seg fast i vegetasjonen, og Tancred var raskere. Han kastet seg over henne og holdt henne fast.

– Nei, nei! pep hun. – Vær så snill, la meg gå!

Hun var skitten og flokete i håret; det var fullt av bar og småkvister, og klærne hennes var fillete. Men ansiktet var søtt, de blå øynene så forferdet opp på ham.

– Hvem er De, herre? sa hun forbauset. – Er De en av dem?

Han holdt henne fremdeles nede.

– Jeg heter Tancred Paladin, og jeg er på besøk hos grevinne Ursula Horn på hennes herregård. Jeg tror ikke jeg er en av «dem». Han tidde når det gjaldt hans egen høye stand, hun virket så enkel …

Ved ordene hans ropte piken til og greide å slite seg løs, mye på grunn av at Tancred ikke ville holde henne for hardt. Hun løp videre som en vind; denne gangen løftet hun skjørtene høyt opp og kom seg fortere frem.

Men Tancred var blitt nysgjerrig. Han ville vite mer om denne flyktende, lille skikkelsen.

Skogen var dypere enn han hadde trodd, og det foresvevet ham at det kunne bli vanskelig å finne igjen hesten. Men han ga ikke opp.

Hun tror vel jeg er en voldtektsforbryter, tenkte han, både lattermild og fortørnet på samme tid.

Til slutt var hun utslitt. Med et lite stønn sank hun sammen i det visne løvet.

Tancred løftet henne på bena. Hun greide knapt å stå.

– Vær ikke redd meg, sa han mykt. – Jeg vil Dem ikke noe vondt. Hvem er De, og hvorfor gjemmer De Dem?

Hun forsøkte å samle seg. – Molly, gispet hun. – Molly, herre. Jeg er bare en vanlig tjenestepike.

– Og hvem er «de»?

Hun ble urolig i øynene. – Ingen, herre. Bare … bare sånne menn som … Ja, De vet hva de gjør med piker.

Tancred smilte. – Ja, men jeg er ikke slik. Kan jeg følge Dem hjem?

– Jeg har ikke noe hjem, herre.

– Men De var tjenestepike, sa De?

Piken var svært søt. Han hadde aldri sett hennes make. Øyenvippene hennes flagret forskrekket.

– Ikke nå lenger. Jeg fikk sparken.

– Så hvor skal De nå ta veien?

– Jeg tenkte å søke arbeid i nabosognet, herre.

Tancred tok opp et pengestykke. – Se her, ta denne, så trenger De ikke å sulte.

Uttrykket i ansiktet hennes forbauset ham. Det gnistret til i øynene hennes, og nesevingene videt seg ut et øyeblikk.

Så tok hun imot pengestykket og neiet.

– Takk, herre! De er altfor vennlig.

Han hadde ikke lyst til å la henne gå. – Molly … Hvis De skulle komme i vanskeligheter, så oppsøk meg! Jeg bor på grevinnens gods, men bare et par uker. Siden drar jeg tilbake til Sjælland, og da ser vi ikke hverandre mer. Jeg bor i hjørneværelset mot kirken. Lover De?

Hun nikket. – Jeg lover.

– Kan jeg … treffe Dem igjen?

En skremt skygge for over øynene hennes. – Helst ikke, herre. Men takk for Deres vennlighet! Og …

– Ja?

Det var som om hun nølte. – Ikke si noe om at De har truffet meg!

– Det skal jeg ikke gjøre, sa han litt forundret. Hun tok farvel og skyndte seg bort gjennom skogen. Tancred fant igjen hesten sin lettere enn han hadde fryktet, og red tilbake til tantens fornemme gods i dype tanker.

Han var svært åndsfraværende resten av dagen. Greide ikke å få den enkle Molly ut av tankene.

Det er da som forgjort, tenkte han. I vår slekt har vi en tendens til å falle for mennesker under vår stand. Det gjorde min far, det gjorde min søster – og min morfar Dag Meiden.

Nå ja, den piken ser jeg vel aldri igjen.

Men søt var hun. Så milde øyne!

Så god å holde i …

– Tancred! Tante Ursulas skarpe stemme skar gjennom de vakre minnene. – Gjestene kommer om en liten stund, og du har ikke skiftet ennå!

Han skyndte seg å sette på seg de fineste klærne sine; en praktfull drakt i mosegrønn fløyel, kantet med gullblonder, og en hvit silkeskjorte med blonder på kraven og de brede mansjettene. Da han var ferdig, måtte han til og med selv erkjenne at han tok seg bra ut. Etter en ironisk grimase av sin selvbeundring i speilet, gikk han ned for å ta imot gjestene sammen med tanten.

Det Ursula hadde ment med «naboene sine», var neppe de små gårdbrukerne som var underlagt godset. Å nei, det var nok bare de som bodde på de mest fornemme herregårdene rundt omkring som fikk omgås henne. Derfor var det ikke så mange gjester. Men de som kom, var desto finere. Bare høyadel, naturligvis, hva ellers? Grever, baroner og etterkommere fra riksrådet, og helst skulle slekten deres ha vært adelig minst 300 år tilbake.

Som de fleste eldre damer likte også Ursula å forsøke å gifte bort de unge slektningene sine. Hun hadde på det sterkeste mislikt Gabriellas giftemål med «den der Kaleb». «Det er bare fordi du aldri har truffet ham», hadde Alexander rolig sagt. «En ikke-adelig?» hadde Ursula fnyst. «Gud gi at jeg aldri treffer ham!» «Han skal slippe det,» svarte broren hennes.

Nå hadde hun sine planer med Tancred. Det kom en liten tyskfødt datter av en greve, opprinnelig fra Holstein som så mange jyllandske adelsslekter. Hun kom sammen med moren og faren sin, og med et hult smil presenterte Ursula de to unge for hverandre.

Piken het Stella og var slett ikke ubehagelig å se på, tvert imot. Et rent, blankt ansikt og blondt, glatt hår. Øyenbrynene uttrykte en vedvarende, tom forbauselse. Foreldrene hennes het Holzenstern, noe Tancred holdt på å begynne å le av. Stella Holzenstern, det ble Stjerne Trestjerne. Det hadde de vel ikke tenkt på da de døpte piken. De smilte mot Tancred og syntes å være positivt innstilt til tanken på å få ham som svigersønn i huset. Ja, for Ursula greide naturligvis å antyde noe sånt – i svært fordekte ordelag.

Tancred skar tenner der han sto i en kjølig samtale med den velvillige familien. Da kom en ung mann på hans egen alder og reddet ham. De var allerede blitt presentert for hverandre. Som Ursula hadde uttrykt det: «Dette er Dieter, Tancred, som jeg hadde tiltenkt din søster, hadde ikke hun valgt en gruvearbeider!»

– Nå, der er du, Tancred, sa den unge, blonde Dieter. – Jeg lette etter deg. Unnskyld meg, tante og farbror og Stella, men kan jeg få låne ham litt? Jeg må få vite mer om offisersutdanningen; foreldrene mine truer med å sende meg dit.

– Og det vil du ikke? lo grev Holzenstern.

– Jeg vil ikke forlate Jylland, smilte Dieter tilbake. – Ikke på denne vakre tiden.

Tancred kunne ikke se noe vakkert i nakne, gråsorte områder og ruskvær i mars. Men han var takknemlig for avbrytelsen.

Dieter tok ham fortrolig om skuldrene og førte ham til et annet rom. – Med denne vakre tiden mente jeg at jeg har funnet meg en venninne her, smilte han åpent. – Men det får ingen vite.

– Er Holzensterns slektningene dine?

– Bare naboer. De bor på Askinge og forsøker å koble meg sammen med Stella. Men jeg har andre interesser. De skulle bare vite …

Han lo hemmelighetsfullt for seg selv.

– Men over til offisersbanen; er den noe å satse på?

– Jeg vet ikke, sa Tancred nølende. – I min fars familie er det tradisjon, så for meg var det ikke noe valg. Men jeg har nok litt av mors ville blod i meg, for jeg liker slett ikke å bli kommandert.

– Det gjør ikke jeg heller. Vilt blod, sa du? Det lyder spennende!

– Ja, hun har det norske Isfolkets blod i seg. Og de er i stand til litt av hvert. Skjønt jeg tilhører nok de mer rolige. Nei, jeg synes nok at du kan prøve …

De kastet seg inn i en ivrig diskusjon om offiserslivets gleder og besvær.

Naturligvis ordnet Ursula det slik at Tancred ble sittende ved siden av Stella.

Det var vanskelig å skille ut noen bestemte stemmer gjennom den øredøvende summingen rundt bordet. Tancred forsøkte å underholde sin borddame, men hun var enten sjenert eller også dum og stiv, for hans små vittigheter falt til jorden. Han begynte å vantrives.

Konversasjonen i nærheten av ham var også svært lite åndfull.

Ursula ropte til grevinne Holzenstern: – Så synd at Deres søster hertuginnen måtte dra hjem så snart! Jeg hadde gledet meg slik til å møte henne.

Forbaskede snobb, tenkte Tancred, som nok slektet mer på Isfolket enn han var klar over. Smiske for titler på den måten!

– Ja, hun ble bare en uke, ropte grevinnen tilbake.

En forfyllet major brølte til Tancred: – Du er en Paladin, ikke sant, unge mann?

– Jo, innrømmet Tancred.

– Det skal du være stolt av, sa gubben og klasket til ham på skulderen bak Stellas rygg. – Den første Paladin kjempet ved Fredrik Barbarossas side ved Jerusalem.

Feil, tenkte Tancred. Det var med Fredrik den andre i det femte korstoget. Men han orket ikke å begynne å krangle i alt dette bråket.

Da de endelig brøt opp fra bordet, slentret han motløst gjennom salongene med et påklistret smil i det tiltalende ansiktet. Et par gamle drager satt og sladret i en sofa.

– Ja visst, det er naturligvis unge Jessica igjen, sa den ene. – Jeg hørte at hun hadde rømt.

– For tredje gangen, ja, sa den andre dragen. – De gjør alt for den piken, og så takker hun dem på denne måten. Det er jo forferdelig pinlig for dem også. Vi vet jo alle hvordan folk snakker.

Og det sier dere, tenkte Tancred.

Den første slarvekona sa: – Det er den umulige Molly som leder henne på ville veier. Den tjenestejenta har virkelig mye å svare for. Bare Den Allmektige vet hva de flyfillene har for seg når de er ute på egen hånd!

Tancreds hjerte hoppet da han hørte hva hun sa, og han lot som om han stanset for å feste spennen på skoen bedre. Det var bare så vidt han ikke fortalte om Molly, men han ville ikke at disse gamle hurpene skulle få noe mer å sladre om, og han husket på hennes bønn om ikke å si noe.

Men hvor var da hennes matmor, unge Jessica? Sikkert lenger inn i skogen.

Etterpå mistet Tancred interessen for hele festen. Han ventet bare utålmodig på at gjestene skulle gå.

De hadde det imidlertid ikke travelt. Men i et øyeblikks stillhet lyktes det Tancred å få sin tante på tomannshånd i serveringsrommet.

– Hvem er Jessica, tante Ursula?

Tantes tanker arbeidet seg fra alt oppstyret omkring festen til hans spørsmål.

– Jessica? Hvilken Jessica? Å ja, den håpløse piken! Hun er ingenting for deg.

– Det har jeg ikke trodd heller. Men hvorfor har hun rømt?

– Eventyrlyst bare. De tok henne til seg da de overtok godset etter slektningene sine for et par–tre år siden. Det var Jessicas foreldre som eide det, og da de ble angrepet av kopper, overlot de godset til dem på den betingelsen at de skulle ta seg av Jessica Cross til hun ble myndig og kunne klare seg selv. Men piken er helt umulig, oppildnet som hun blir av denne Molly. Molly arbeidet der allerede mens Jessicas foreldre levde, og hun lyver piken full av de villeste historier. Men det finnes et dårlig arveanlegg i Jessicas familie, sa tanten med senket stemme. – Jeg kunne ha fortalt deg saker og ting …

Det ble litt for mye «de» og «dem» for Tancred. Han greide ikke å finne ut av tantens forvirrende snakk.

– Men hvor bor Jessica?

– Tancred, må du spørre så mye når jeg har hodet fullt av viktigere ting? Har du sett sauseøsen? Kjøkkenpiken kan ikke finne den etter middagen. Hva syntes du om Stella, forresten?

Voksdukke, tenkte han. Forsiktigere sa han: – Jeg tror ikke hun har noen sans for humor. Hun forsto ingenting av mine spissfindige morsomheter, men gapskrattet av den stakkars tjeneren som snublet i baronessens slep.

– Ja, det var jo også usedvanlig klossete av ham, mumlet Ursula, som hadde like mye humoristisk sans som en trestokk. – Nei, nå har jeg virkelig ikke tid lenger. Hvorfor er du så interessert i Jessica Cross?

Fordi hun kan føre meg til Molly, tenkte Tancred.

– Nei, ikke for noe spesielt, svarte han og trakk på skuldrene. – Hun høres skummel ut, synes jeg. Nei, jeg ville bare vite om hun var Stellas venninne. Det håper jeg ikke.

Tanten smilte straks og misforsto ham totalt. – Det var søtt av deg. Gå nå til Stella …

– Nei, tante, jeg har en forferdelig hodepine, så det hadde vært skjønt om jeg kunne få trekke meg tilbake. Jeg har ikke fått hvile meg siden jeg kom i dag morges.

– Nei, naturligvis, så tankeløst av meg! Gå og legg deg, du, så avlegger vi en visitt på Askinge snart. Ikke sant?

– Svært gjerne, tante, sa Tancred mildt og falskt.