Margit Sandemo

Den ensomme

Originaltittel:

«Den ensamme»

Copyright © 1982 by Margit Sandemo

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsfoto: ©Shutterstock.com/Slava Gerj

Elektronisk utgave (første versjon), 2014

Copyright © 2014 by Schibsted Forlag AS

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7966-4

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

LANGT TILBAKE I tiden, for mange hundre år siden, vandret Tengel den onde ut i ødemarken for å selge sin sjel til Satan.

Han ble stamfar til Isfolket.

Tengel fikk løfte om jordisk vinning mot at minst én av hans ætlinger i hvert slektsledd skulle gå i tjeneste hos Djevelen og utføre onde handlinger. Deres tegn skulle være de kattegule øynene, og de skulle besitte trolldomskrefter. Og en gang skulle det fødes en som eide større overnaturlig makt enn verden noen gang hadde sett.

Forbannelsen skulle hvile over ætten inntil det stedet ble funnet, der Tengel den onde hadde gravd ned gryten han brukte da han kokte heksebrygget som manet frem mørkets fyrste.

Så sier legenden.

Om den er sann, vet ingen.

Men en gang på 1500-tallet ble det født en rammet ætling av Isfolket. Han forsøkte å vende det onde til godt i stedet, og ble derfor kalt Tengel den gode. Det er om hans familie denne sagaen handler.

Eller kanskje handler den mest av alt om kvinnene i hans slekt.

KAPITTEL 1

Isfolkets skjebner ble spunnet av tråder i underlige slynger.

En slik trådslynge begynte helt nede i det sørlige Frankrike, i Béarn ved foten av Pyreneene. Langt borte fra Gråstensholms sogn.

Kirkeklokkene runget fra den veldige domen og druknet byen i lyd. En karet svingte ut fra kirkeplassen og fortsatte mot slottet som hevet seg over byen i gyllent solskinn.

Inne i vognen satt to kvinner ved siden av hverandre, en mor og hennes femtenårige datter. Folk hilste ydmykt langs veikanten.

– Anette, sa moren uten å snu hodet. – Ikke se på pøbelen! Husk hvordan det gikk da du vinket til dem forrige gang!

– Ja, mor.

Anette kunne fremdeles kjenne morens ørefik svi i kinnet, selv om det var gått noen dager siden avstraffelsen.

– Husk, de er våre underordnede, fortsatte moren, nesten uten å bevege leppene. – Hele byen her er til for å tjene oss, det må du aldri glemme. Jeg så nok at du smilte til dem i sted. Og til en gutt, på toppen av alt! Har jeg ikke lært deg …

– Jo, mor.

Hvis hun hadde håpet å avverge den lange leksen, tok hun feil. Moren fortsatte med kvernende, uttrykksløs stemme:

– Du er snart voksen, og du må giftes bort, naturligvis. Noe annet ville ikke være passende. Men du vet hva vi kvinner må tåle i ekteskapet. Jeg har fortalt deg hva jeg måtte holde ut så lenge min salige mann levde. Vi må finne oss i de dyriske lystene deres så lenge de kan skaffe oss barn. Men ikke mer! Husk det! Du har ingen plikt til å la dem feire orgier i vellyst på din bekostning. Det finnes utmerkede måter å slippe unna på. Du kan skylde på hodepine. Migrene er enda bedre. Og be til den hellige Madonna om at din mann mister sin svinske manndomskraft når han har gjort sin plikt og skaffet deg de barn du vil ha!

– Men mor! utbrøt piken sjokkert.

– Bare vent, så skal du nok få se at du ønsker det samme! Ellers blir det bare elendighet, for menn er som griser eller bukker. Får de ikke det de vil ha hjemme, går de til skjøger, og så må du forsøke å dekke over det, og det tar på kreftene.

– Men far var da så snill.

Morens munn krøllet seg i et overbærende, tappert lidende smil. – Åh, du kjenner ikke mennene! De kan finne på de mest groteske liderligheter. Sørg for at du aldri blir alene med en ung mann før du er gift, Anette! La dem ikke forføre deg med fagre ord! Be til Madonna om motstandskraft. For ellers har du snart de lastefulle hendene deres på deg. Og mennene vet å besnære og lokke. Husk da at Gud ser deg! Vår Frue, Moder Maria, ser dere, husk det! Hold deg kald og be, be! Ikke gi etter for følelser som er upassende og skamløse! Aldri! Vær bestandig Gud til behag! Bare skjøger og andre falne kvinner lar seg smigre og beruse av menns nærhet. Og en sånn kvinne vil du vel ikke være?

Anette bøyde hodet. – Nei, mor, jeg skal huske det.

Hun håpet at leksen var slutt for denne gang. Den ga henne alltid frysninger på ryggen, vemmelige, vage ubehag i kroppen, nesten som kriblinger. Hun ble nesten kvalm av den.

Leksen var slutt. Hennes mor hadde fått øye på en liten kone som hadde satt seg ved slottsporten med grønnsakskurven sin. Den fine damen beordret holdt, lente seg ut gjennom vognvinduet og grep pisken fra festet på siden av vognen. Med et hardt rapp drev hun konen bort fra porten.

Så lente hun seg fornøyd tilbake. – Nå når din tremenning, Jacob de la Gardie, vil ta deg med til sitt nye hjemland for et halvt år, vil jeg at du skal huske mine ord. Jacob er jo riksmarsk, så du kommer i de beste kretser. Ellers hadde jeg aldri våget å la deg reise til det hedningelandet. Og han sørger for at intet utilbørlig hender deg. Jeg tror jeg har oppdratt deg riktig, så du unngår alle farer.

– Ja da, mor, forsikret Anette. – Etter det jeg har hørt om menn, skal ingen få lov til å komme nær meg.

– Det var godt å høre, nikket moren beroliget. – Jeg vil ha deg litt av veien en tid, skjønner du, for lykkejegere har funnet ut at her finnes en gifteferdig arving til vårt vakre Loupiac slott. Vi vil ikke ha noe med lykkejegere å gjøre, vil vi vel, Anette?

– Nei, mor.

Men livets omskiftelser hersker ikke menneskene over. Anette hadde ikke vært hjemmefra i mer enn to måneder da budet kom om at hennes mor var død. Så piken ble hos sin nærmeste slektning i hedningelandet. Hun var ennå altfor ung til å klare seg på egen hånd.

Men den viljesterke morens ord hadde funnet god grobunn i Anette. Hun hadde grundig lært hvordan en virkelig dame oppfører seg.

På Lindealleen svant årene med stadig større fart for Are Lind av Isfolket. Han hadde ennå noe ugjort, syntes han.

Mikael, Tarjeis sønn, var forsvunnet igjen inn i den ukjente tåken han hadde steget frem av den gangen Tancred hadde møtt ham ved Elbens strand.

Men Are lette etter barnebarnet han hadde mistet med alle de midler som sto til rådighet. Det var nå ikke så mange, for krigstilstanden mellom Danmark-Norge og Sverige la store hindringer i veien.

Likevel lyktes det ham en dag i 1658 å få høre om en godseier utenfor Christiania som hadde en søster som var gift svensk. Hun skulle bo i Stockholm, ble det sagt.

Are reiste straks til godseieren. Isfolkets overhode var nå toogsytti år gammel, en virkelig patriark, hvitskjegget, rank i ryggen og ukuelig.

Godseieren tok vennlig imot den respektinngytende gamle mannen, men kunne ikke gjøre så mye. Han hadde ikke hørt fra sin søster på lenge – postgangen hadde opphørt på grunn av det bitre fiendskapet mellom Sverige og Danmark.

– Men la meg høre hva det er De vil vite, sa godseieren. – Min søster pleide å fortelle mye fra sitt liv i Stockholm. Og jeg har jo vært der selv flere ganger før i tiden.

Uten store forhåpninger la Are frem de få opplysningene han hadde om Mikael. Han hadde gjemt på brevet fra Tancred som om det hadde vært av gull, og nå leste han opp de fire holdepunktene de hadde om Tarjeis sønn.

– Ja, det første punktet sier oss ikke mye, sa Are. – At gutten var kornett på vei fra Bremen til Ingermanland i 1654. Men punkt to sier mer. Han fulgte sin pleiesøster Marca Christiana til Sverige da hun giftet seg med sønnen til deres ukjente formynder. Vi vet at formynderen var Johan Banérs svoger, men mer vet vi ikke. Mikael bodde hos henne, også etter at hun hadde giftet seg.

Godseieren løftet hodet. – Marca Christiana? Det er et uvanlig navn, og jeg har hørt det. Men akk, ikke husker jeg i hvilken forbindelse! Hun må i hvert fall være en prominent kvinne.

Are nikket. – Det tror jeg hun er. For i punkt tre står det: Hennes mann er en meget fremtredende person, både som offiser og som embetsmann. Og så punkt fire: Hans fornavn er Gabriel. Og her forteller Tancred at i denne Gabriels ætt heter alle de førstefødte sønnene så på grunn av hans farfars farmor, som hadde mistet tolv nyfødte barn. Hun drømte at en engel sa at hun skulle døpe sitt neste barn Gabriel. Og den sønnen fikk hun beholde.

Da lyste godseieren opp. – Ja, men den historien om Gabriel-navnet er kjent! Min søster fortalte meg den. Det er Oxenstierna-ætten som har den. La meg se … Ikke Axel Oxenstiernas linje. Nei, den grevelige ætten Oxenstierna af Korsholm och Wasa er det. Det finnes flere ætter Oxenstierna, ser De.

Are syntes han hadde sett et lysglimt i et trøstesløst mørke. Nå hadde han noe konkret å gå etter.

Kunne nå bare denne evige krigen ta slutt! Før det ble for sent. Uroen jaget ham. Det var så mye han hadde å si til sin sønnesønn. Og her satt han maktesløs.

Mikael Lind av Isfolket hadde det egentlig ganske bra.

Etter sine ytterst forvirrende familieforhold i barndommen, hadde han endelig kunnet slå seg til ro.

Marca Christiana hadde hele tiden vært hans faste punkt i tilværelsen.

For å få et begrep om hans rotløshet, måtte man nesten sette opp en liste.

1. Hans foreldre døde samme år som han ble født.

2. Hans mors tante Juliana tok seg av ham, og han vokste opp sammen med hennes datter, Marca Christiana, som altså var hans mors kusine.

3. Julianas mann døde, og hun giftet seg igjen med Johan Baner.

4. Juliana døde. Johan Banér, som hadde tre barn fra sitt aller første ekteskap, giftet seg igjen med en fornem tysk dame.

5. Johan Banér døde, men på dødsleiet overlot han sine og Julianas barn, deriblant Mikael, til sin søster Anna Banér, gift med den svenske riksadmiralen Gabriel Oxenstierna af Korsholm och Wasa.

6. År 1624 giftet Marca Christiana seg med sønnen i huset, et utmerket parti: Gabriel, greve av Korsholm og Wasa, friherre til Mörby og Lindholmen, herre til Rosersberg, Edsberg og Korporie. Han var en mann med en utrolig rask karriere. I 1644, femogtyve år gammel, ble han sorenskriver i Lappvesi i Finland. Neste år var han oberst for Upplands regiment, og samme år ble han utnevnt til hoffmarskalk, og slik fortsatte hans klatring i gradene.

Han tok seg av Mikael på beste måte. Han ville gi gutten en offiserskarriere, uten å vite at et slikt yrke slett ikke lå for Isfolket. Det var bare Trond som hadde lengtet etter å få vinne ære på slagmarken ved å slå i hjel så mange fiender som mulig, men så hadde han også vært en rammet. Mikael var ikke rammet av Isfolkets forbannelse, han hadde fått det myke særpreget i deres ætt. Marca Christiana forsto ham og holdt igjen når hennes mann fantaserte om høye offiserstitler for sin pleiesønn.

Mikael var begavet og stillferdig, en alvorlig gutt full av drømmer som ingen kjente til. Ingen visste noe om den vage uroen som plaget ham og stengte ham ute fra de andres fellesskap. Marca Christiana forsto ikke hvordan barndommens rotløshet hadde merket ham. Hun var selv et livlig, utadvendt lite vesen, og hadde ikke tatt skade av deres stadige flytninger og bytte av pleieforeldre.

Ettersom hennes mann var hoffmarskalk, bodde de ofte i en liten leilighet på Stockholms slott, og Mikael pleide å streife omkring i de tomme salene. Det kunne han trygt gjøre, for dronning Kristina var sjelden der, hun var ustanselig ute og reiste.

Men når dronningen var på slottet, var også hennes fetter, hertug Karl Gustav av Pfalz, der. Han var hennes utpekte tronfølger, noe ikke alle var så glade for. De ville ikke ha en Pfalz-greve på den svenske kongetronen.

Mikaels liv forløp ganske stille, som i en halvvåken drøm, helt til han var i sitt syttende år. Da begynte det å hende ting som forandret hans livsbane.

Med de store feltmarskalkene Pontus og Jacob de la Gardie var det kommet en del franske slektninger av dem inn i Sverige, noen var kanskje kommet på besøk og var siden blitt, andre var der bare midlertidig. Der var en liten mademoiselle Anette de Saint-Colombe, som ved Jacob de la Gardies død i 1652 ble stående helt alene ved hoffet. Hennes egne foreldre var døde, og hennes nåværende formynder, en fjern slektning i Sør-Frankrike, ville ha henne hjem igjen. Hans planer var å gifte seg med den unge piken og få slottet Loupiac og hennes store arv – og kanskje få arvinger, noe han ikke hadde. Men Anette ville slett ikke. Hun gråt floder av tårer i Marca Christianas armer. De to holdt ganske mye sammen, ettersom de begge var utlendinger ved det stive, svenske hoffet.

– Hva skal vi gjøre, Gabriel? sa Marca Christiana til sin mann. – Formynderen skal visst være en vemmelig gammel drukkenbolt, med ansiktet vansiret av veneriske sykdommer. Vi kan da ikke sende lille Anette til en sånn skjebne?

– Det blir vi nok pent nødt til, sa grev Oxenstierna tørt. – En formynder har all rett på sin side. Han bestemmer helt og holdent over jentungen. Såfremt hun ikke er gift, naturligvis. Da bortfaller hans myndighet over henne.

– Ja, men da gifter vi henne bort, sa den livlige Marca Christiana. – Vi behøver ikke å fortelle at vi har fått brevet hans om at hun skal komme hjem til Frankrike.

Gabriel Oxenstierna ristet på hodet av sin impulsive hustru. – Og med hvem har du tenkt å gifte henne bort?

– Nei, det … vet jeg ikke.

Hun tidde mens hun i tankene gikk igjennom hoffets unge menn. Hun gikk frem og tilbake i den lille salongen, ivrig og opprømt ved tanken på å få spille barmhjertig engel.

Men greven, nå opphøyd til riksjegermester, hadde også fundert. – Hvorfor ikke Mikael? Piken er et godt parti, søt er hun også, på sin måte.

– Nei, men han er da altfor ung, protesterte Marca Christiana indignert. – Han fyller jo sytten i neste uke. Nei, det går ikke!

– Hvorfor ikke? Mikael er en samvittighetsfull og stø ung mann, og du vet at han står i en slags mellomposisjon. Han er verken adelig eller helt ikke-adelig. Han kan få den lille jakthytten på Mörby, den står likevel tom det meste av året. Og jeg gir meg ikke med hensyn til at han burde bli soldat. Jeg kan få ham inn hvor som helst, høyreist og staselig som han er …

«Den lille jakthytten» var en svært rommelig bolig med ypperlig komfort, og innredet med mye kunsthåndverk.

Marca Christiana hadde ikke hørt etter. Hun funderte alvorlig på sin manns forslag. Anette de Saint-Colombe var uten tvil et fordelaktig parti. Ganske visst var hun en frenetisk ivrig katolikk, og hun virket nok litt vel dydig, men slikt kunne man vel slipe kantene av. Mikael kunne ikke vente seg noen adelig brud i Sverige. Og kjøpmannsdøtrene var som regel temmelig kjedelig oppdratt. Men en fransk frøken i nød var liksom noe helt annet …

– Men hun er eldre enn Mikael, ikke sant? spurte hun.

– Det kan ikke være mye. Ett år, kanskje.

Marca Christiana var begynt å gi seg. – Hennes formynder kommer til å bli rasende, sa hun forsiktig. – Vi kan ikke utsette gutten for det.

– Nei, det er akkurat der hans krigerbane kommer inn, skjønner du ikke det? De gifter seg i all hast, og så sender vi ham ut i de svenske besittelsene. Der er det bestandig bruk for unge, sterke soldater, og fremfor alt befal. Jeg ordner med hans karriere.

– Men hun må vel ha sin formynders tillatelse for å kunne gifte seg?

– Nei, men kjære Marca, det er jo det jeg forsøker å forklare deg! Han må ut på ærens mark, det er ikke tid til å spørre om lov. Nøden kjenner ingen lover, vet du vel.

– Det smaker av hestehandel, Gabriel, men jeg tror du har funnet den eneste løsningen for piken. Skjønt vi burde vel i alle fall spørre Mikael først.

– Naturligvis. Og piken også.

Mikael gikk omkring i slottets saler. Han var dronning Kristinas pasje når hun var hjemme. Skjønt egentlig studerte han ved universitetet i Uppsala. Men nå var skolen stengt for sommeren, og han hadde ingenting å gjøre. Tiden forekom ham ulidelig lang. Innerst inne verket ungdommens ubendige lyst til å få gjøre noe, få bruke sin kropp og sin hjerne, til tross for at han egentlig var en drømmer.

Han stanset ved et vindu og så utover Strømmen, der fiskere i små båter med store garn drev omkring. Ansiktet hans gjenspeilte tristheten i hans sinn, han visste ikke selv hvorfor han var blitt grepet av et så heftig vemod. Mikael Lind av Isfolket følte seg alene, villfaren i verden. Det var ikke alltid disse tankene kom over ham, for han hadde det utmerket hos Marca Christiana og hennes mann. Men når han ble alene på denne måten, kom de tunge tankene.

Hvor hører jeg egentlig hjemme? tenkte han. Marca Christiana er min eneste slektning, min mors kusine. Hun er høyadelig, men jeg er det ikke. Min mor var også av meget fornem byrd, hun døde da jeg ble født, har jeg hørt.

Men min far var ikke adelig. En usedvanlig intelligent mann, sies det. Hadde jeg bare fått en brøkdel av hans intelligens, skulle jeg ha vært takknemlig.

Nå var Mikael litt for beskjeden. Det var ingenting i veien med hjernen hans, selv om den ikke kom opp mot Tarjeis.

Lind av Isfolket …? Et underlig navn. Han var vel alene om det i verden nå, og det var det som gjorde ham så rotløs. Men likevel likte han dette navnet på en eller annen måte, og var stolt av det. Han hadde et uendelig vagt minne av en høyvokst, edel mann som hadde besøkt ham i hans barndom, og som var hans farfar, Are av Isfolket. Eller kanskje det ikke var noe minne, kanskje det bare var noe Marca Christiana hadde fortalt ham, han visste ikke. Den mannen, hans farfar, hadde sagt at navnet var noe å være stolt av. Han hadde fortalt mange merkelige ting om Isfolket, men Mikael kunne ikke huske et eneste ord. Likevel måtte de ha tent en flamme i ham, for han kom gang på gang tilbake til det diffuse minnet, pinte sin hjerne for å forsøke å huske hva farfaren hadde sagt.

Farfaren måtte være død nå. Mikael sto alene igjen.

Det føltes tungt. Som et uendelig tomrom av savn.

Hans pleiefar, Gabriel Oxenstierna, kom gjennom gangen med raske skritt.

– Nå, der er du, Mikael. Jeg vil snakke med deg.

Mikael nikket. – Ja vel, skal vi gå inn i …

– Nei, det er utmerket her. Mikael, du kjenner Anette de Saint-Colombe, ikke sant?

Mikael så for seg et blekt lite ansikt under glattstrøket, svart hår og tunge, hvelvede øyenlokk over mørke øyne, og fikk en fornemmelse av ustanselige korstegn og engstelig konvensjonell kjedelighet.

– Ja?

Gabriel Oxenstierna besluttet å spille på hans ridderlighet. – Hun er kommet i en vanskelig situasjon. Hennes foreldre er døde, og Jacob de la Gardie, som tok seg av henne her i Sverige, er jo også død nå. Hun har en formynder i Frankrike, en utrivelig, utsvevende gammel mann. Denne mannen truer nå med å gifte seg med piken. Åpenbart for å få tak i pengene hennes og skaffe seg arvinger.

– Det lyder ikke særlig morsomt.

– Nei.

Greven nølte et øyeblikk. – Hva synes du om Anette?

– Anette? Tja … Mikael trakk på skuldrene. – Jeg har ikke tenkt så mye på henne, akkurat. Litt intetsigende. Snerpete. Men sikkert snill.

Det lød ikke særlig oppmuntrende, syntes greven. Men han tok tyren ved hornene.

– Mikael, du vet at … det ikke er så enkelt å finne en passende hustru til deg. Kunne du tenke deg Anette?

Mikael hevet forbauset sine djervt buede øyenbryn. – Gifte meg? Er det ikke minst fem år for tidlig å tenke på det?

– Mot hennes formynders vilje, fortsatte Gabriel Oxenstierna og boret blikket i ham.

Et glimt av humor tentes i Mikaels øyne. – En utfordring, altså? Men De spør naturligvis ikke på alvor, smilte han.

– Jo, jeg gjør det. Marca Christiana og jeg har diskutert det. Min hustru holder meget av Anette, som du vet. Og piken har faktisk mange gode sider.

Mikael ble opprørt i sitt innerste. Først nå oppfattet han alvoret i onkelens ord.

– Men jeg er jo ikke mer enn sytten! Og hva sier piken?

– Vi har ikke spurt henne ennå.

Så la han frem planen deres om at Mikael måtte ut i felten, og at bryllupet derfor måtte ordnes i all hast. De skulle sende et brev til formynderen med en formell anholdelse om pikens hånd, men samtidig påpeke at utsettelser ikke kunne komme på tale. Rakk ikke svaret å komme i tide, måtte de unge gifte seg likevel. Rikets vanskelige situasjon krevde at Mikael dro ut i krig umiddelbart.

Men jeg vil ikke ut i felten, tenkte Mikael desperat. Jeg vil slett ikke være soldat, og enda mindre offiser. Jeg vil … Ja, hva ville han egentlig? Han visste ikke. Det var hans store problem. Han visste bare at han ville noe med livet sitt. Men ennå hadde han ikke funnet sin plass. Med iver og energi hadde han begynt å studere ved Uppsala universitet, fordi hans far Tarjei hadde vært naturvitenskapsmann og matematiker og lege, og Mikael hadde en eller annen diffus forestilling om å hedre hans navn og fortsette der han hadde måttet gi opp for døden. Men foreløpig hadde sønnen bare fått lese religion, ettersom all universitetsutdannelse først og fremst baserte seg på det åndelige. Alt, naturvitenskap, filosofi og medisin, måtte bygge på et kristent grunnlag. Derfor syntes Mikael at han sto og stampet på samme flekken.

Han var rotløs, hjemløs, uten identitet.

Anette de Saint-Colombe?

Nei, nei, han ville ikke gifte seg, og ikke kunne han tenke seg henne som sin hustru. Den lille gudfryktige, ærbare mamsellen! I alle tilfeller var det for tidlig, alt var for tidlig.

Men han visste at ekteskap ble arrangert av foreldre og formyndere, ofte i partenes meget unge år, kanskje mens de ennå var spedbarn. Og han sto i en vanskelig stilling, det kunne ikke benektes. Anette de Saint-Colombe var et parti han aldri hadde kunnet drømme om.

Men det sved i ham. Han hadde da hatt sine drømmer om kjærlighet og inderlighet!

– La oss spørre henne først, sa han forsiktig. Greven pustet ut. – Så du sier i hvert fall ikke nei. Det kom et vemodig smil over Mikaels tiltalende ansikt.

– De vet at jeg adlyder dere begge i alt. Og dere har bestandig villet mitt beste. Dessuten …

– Ja?

– Dessuten kunne det kanskje være fornøyelig å snyte en gammel levemann for konfekten.

– Godt tenkt, Mikael, sa greven og la armen rundt skulderen hans. – Kom, så går vi og finner Anette.

Lille Anette de Saint-Colombe hadde iherdig tørket sine tårer og reiste seg fort opp fra sin bønnestilling foran madonnaen da hoffmarskalken og hans elskelige hustru og pleiesønn kom inn i hennes gemakk. Med stor bestyrtelse hørte hun på forslaget.

Mikael Lind av Isfolket? Var det mulig at han, en av de aller stiligste mennene ved hoffet, ville gifte seg med henne? Befri henne fra marerittet? Nå var riktignok alt som gikk i bukser, rene monstre for henne, men skulle man likevel være tvunget til å underkaste seg deres forskrekkelige behov, ville dette unge monsteret være å foretrekke. Hjertet hennes banket hardt, og hun våget knapt å se på ham. Likevel gled blikket hennes lynsnart og helt mot hennes vilje i retning av ham, hun så nedover skikkelsen hans og grøsset heftig ved tanken på hva som kunne finnes under disse vakre klærne … Skyldbevisst trakk hun blikket til seg. Hun så Marca Christiana så intenst i øynene at det flimret.

– Hvordan er det, sa greven, – har din formynder offisielt bedt om din hånd?

– Ja. Det vil si, bedt … Han har bare erklært at han kommer om noen uker og henter meg hjem som sin brud. Her er brevet.

– Det brevet har du ikke fått ennå, sa Marca Christiana resolutt. Vi vet ingenting om planene hans. Nå setter Gabriel og jeg oss ned og forfatter et finurlig brev, stiller ham overfor et fait accompli, og innen en uke er dere gift, og Gabriel får Mikael ut i felten umiddelbart etterpå. Så når din formynder kommer, er det ingenting han kan gjøre. Hvis han kommer i det hele tatt. Han rekker nok å få brevet vårt først.

– Kan han ikke erklære ekteskapet ugyldig? undret Anette med skjelvende hake. – Ettersom jeg ikke har fått hans velsignelse?

Gabriel Oxenstierna bet seg i leppen.

– Det problemet tror jeg vi kan løse, sa Marca Christiana. – Helt pent er det vel ikke mot en død, men jeg vet at Jacob de la Gardie, som vel må regnes som din formynder så lenge du bodde her hos ham, likte Mikael svært godt. Vi sier at riksmarsken hadde gitt sitt samtykke for lenge siden.

– Oi, oi, advarte Gabriel. – Du er gal, slikt gjør man ikke. Men kan du ikke spørre hans enke?

– Nei, sa Marca Christiana straks. – Hun er så opptatt av sin sønns bravader at hun ikke ser noen annen. Dessuten hadde ikke Anette noe godt forhold til henne.

Riksmarsk Jacob de la Gardies enke var Ebba Brahe, Gustav II Adolfs ungdomskjærlighet, nå mor til fjorten barn med sin Jacob. Hennes yndlingsbarn var Magnus Gabriel de la Gardie, en hovmodig, arrogant adelsmann som sto høyt i gunst hos dronning Kristina. Men hans forfengelighet og lettfornærmelige vesen var vanskelig å døye, og de fleste ved hoffet avskydde ham. Til tross for at moren Ebba dyrket ham, var hun ikke blind for at han hadde fiender, og alle hennes tanker kretset rundt yndlingssønnen.

Dertil kom at grevinne Ebba på sine gamle dager var blitt svært overlegen og standsbevisst. Hun vil neppe akseptere Mikaels lave herkomst.

– Men vi kan ikke lyve om en død, sa Gabriel.

– Nå, det blir bare en halv løgn, svarte Marca Christiana lettsindig.

– Nei, jeg forbyr det, sa hennes mann. – Marca, din moral er av og til …

De diskuterer over hodene på oss, tenkte Mikael. Jeg vil ikke, vil ikke! Og hva vil piken? Nå nettopp så hun ut som om hun trodde jeg skulle spise henne opp!

Han dristet seg til et hastig blikk på henne. Hun satt med nedslåtte, forgråtte øyne, blank på nesen var hun, og lommetørkleet i hånden hennes var gjennomvått. Litt stiv og blodløs virket hun, munnen hennes var jomfruelig sammensnurpet, ryggen rak og fiendtlig. Nei, hun var absolutt ikke en pike han ville ha valgt.

Et helt liv sammen med henne?

Men han kunne ikke trekke seg nå. Mikael orket aldri å såre noen. Piken ville vel bli lei seg, og han ville lyde pleieforeldrene.

Anette hadde lignende tanker: Hva vil han? Det har han aldri sagt. Han virker ikke overveldende ivrig. Men om hun nå måtte velge, var valget lett. Hun grøsset heftig ved tanken på formynderen i Frankrike. Magen som hvilte på knærne hans, alle hakene, den skallete issen under parykken, ånden. Men det verste var hans usympatiske vesen. De kulerunde øynene som fulgte alle unge piker, hans diskré gramsing på alt kjoletøy, gryntingen og rapingen hans ved middagsbordet, skrytet hans om rikdommer og byrd.

Men hun trodde ikke han var så rik lenger, hadde hørt at han sløste bort familieformuen. Og nå var han ute etter hennes …

Mikael …? Hun prøvde å tenke klart, glemme alt det fryktelige som skjulte seg under klærne hans. Han var naturligvis ikke så velsituert som hun, og langt fra høyadelig. Riktignok hadde hans mor vært av beste ætt, grevinne av Breuberg, men hans far hadde ikke vært adelig.

Så visst var det et kraftig steg nedover for Anette.

Hva ville hennes kjære mor ha sagt? Hun som betraktet det å være ikke-adelig som en dødssynd.

Likevel følte hun et forsiktig, bevende håp. Mikael var snill, det visste hun. Litt distré og egentlig ganske uinteressert i henne. Hittil. Hun hadde aldri betraktet ham som noen fare.

Men nå sto han plutselig og anholdt om hennes hånd.

Anettes forvirring var fullstendig.

Hun vendte seg mot Marca Christiana. Med en stemme som skulle ha vært overlegen, men som lød andpusten etter all gråtingen, sa hun: – Men har herr Mikael den rette troen?

– Ja visst, svarte grevinnen straks, for «den rette troen» er jo et meget relativt begrep.

Svaret var beroligende.

Innen hun hadde rukket å tenke seg om, hadde hun bust ut på sitt fransksvenske språk:

– Oh, jeg håper at dere ikke gjør dette av barmhjertighet og medlidenhet? Det ville jeg ikke orke å bære!

De to eldre mistet et øyeblikk fatningen og så oppfordrende på Mikael for å få hjelp.

Mikael rykket til, men besinnet seg fort. – Nei, nei, selvfølgelig ikke! Dette har vært mitt ønske lenge.

Å, løgner, hvor kommer dere fra så fort? Nå var han fanget. Ugjenkallelig.

Gabriel Oxenstierna sa betenkt: – Men hva gjør vi med formynderen? Vi har ikke løst det problemet ennå.

– Han kommer nok til å erklære ekteskapet for ugyldig, ja, nikket Marca Christiana. – Vi får tenke hardt, alle sammen.

– Ja. I hvert fall har dere vår velsignelse, barn. Anette, hvis du er villig, så legg din hånd i Mikaels. Og Mikael, du tar hennes.

Sky som et skremt rådyr rakte Anette frem den lille hånden sin og la den forsiktig i Mikaels, rykket til av så farlig mannlig varme, men behersket seg. – Med Guds vilje, hvisket hun. Etter en umerkelig nøling lukket han sin hånd om hennes. Pakten var beseglet.

Marca Christiana kysset dem begge på kinnet. – Velsigne dere, barn! Og nå … Tenk! Tenk så det knaker! Vi må finne en utvei.

Den kom fortere enn de kunne ant.

Allerede samme aften var Mikael på vei gjennom slottets tomme ganger og saler for å hente en flaske vin til Marca Christiana. Dronningen og hennes fetter Karl Gustav var ventet hjem neste dag, og hoffet med riksjegermester Gabriel Oxenstierna i spissen hadde reist for å møte dem ved Bråviken. Tjenestefolket hadde brukt dagen til å sette slottet i stand til hjemkomsten deres, og hadde nå trukket seg tilbake.

Slottet var stort sett tomt.

Han hadde passert riddersalens spøkelsesaktige tomhet og gikk på stille sokkelester ned i kjøkkenregionene. Lyset hans hadde brent ut, men Mikael kjente slottet godt, og nattelyset fløt inn gjennom de små gluggene.

Med ett stanset han. Han hørte mumlende stemmer.

Men hvor fra? Etter det han visste, var det ingen på disse kanter akkurat nå.

Han sto i trappen som ledet fra oppholdsrommene og ned i kjelleretasjen. Der nede var det noen rom som sjelden ble brukt, beregnet for anledninger da slottet fikk altfor mange gjester og måtte stue unna de tiloversblevne et eller annet sted. Det var ikke noen fine værelser, bare reserver.

En dør ble åpnet der nede, og stemmene ble tydeligere. Mikael smatt lydløst opp i hallen og gjemte seg mellom et skap og en åpen dør. Det var en ren refleksbevegelse, og han forsto den ikke. Han hadde jo ingenting å skjule. Men kanskje de hadde?

Ja, slik var det! Stemmene deres hadde vært lave, hemmelighetsfulle og fordekte.

Noen menn kom opp trappen. Mikael kunne ikke se dem, men han kunne høre alt som ble sagt. Og det han hørte, fikk hårene til å reise seg på hodet hans.

Det var de avsluttende ordene i en sammensvergelse. Og den var rettet mot hertug Karl Gustav, dronningens fetter. Mikael sto stiv av skrekk og lyttet så han syntes ørene føltes røde. Han kjente ikke stemmene, oppfattet bare av språket deres at de var aristokrater, og han fikk tak i det viktigste: Tiden og stedet for deres angrep mot hertugen.

Så stoppet de opp, utvekslet noen hemmelighetsfulle forsikringer og skiltes så.

Tre menn. Mikael hørte dem forsvinne, en mot slottets indre, to mot hovedinngangen.

Hvem oppholdt seg på slottet nå? Han kjente faktisk ikke til det. Adelsmennene ved hoffet kom og gikk, ble der av og til en dag eller to og reiste så igjen. Anette og hennes kammerpike var selvfølgelig der, men de sov vel på denne tiden av døgnet. De fleste andre var reist for å møte dronningen. Mikael selv var blitt på slottet, fordi riks jegermester Oxenstierna ville at han skulle holde Marca Christiana med selskap.

Da alt var stille, skyndte han seg ned for å utrette sitt ærend, og løp så fort og stille han kunne tilbake til sin pleiemor.

Pleiemor var nå en ganske urimelig benevnelse. Marca Christiana var bare syvogtyve og hadde alltid vært mer som en søster enn som en mor for ham. Riksjegermesteren var ikke mer enn treogtredve år, så Mikael hadde vel aldri helt betraktet dem som sine foreldre. Men ingen kunne ha tatt seg bedre av ham enn de to. Han ville aldri tenke seg å sette seg opp mot dem, selv om fortvilelsen nå brente dype sår i hans sinn over det planlagte ekteskapet med Anette de Saint-Colombe.

– Min kjære, sa Marca Christiana. – Du ser umåtelig opphisset ut. Hva har hendt?

Mikael fikk pusten igjen og fortalte stammende og hviskende hva han hadde hørt.

Hun ble betenkt. – Visst vet jeg at hertug Karl Gustav har mange fiender! Men at det skulle komme så vidt …

– Vi må advare ham, sa Mikael.

– Ja, naturligvis! Men hvordan? Det kom beskjed i dag om at han ikke følger dronningen hit likevel. Han har reist for å se til et av sine slott.

– Skal jeg ri dit?

Marca Christiana la hånden på armen hans. – Nei, du skal gifte deg, har du glemt det?

Nei, det hadde han ikke. Spørsmålet hadde bare vært et godt forsøk på å få slippe unna.

Hun fortsatte: – Nei, jeg tror jeg vil snakke med grev Arvid Wittenberg. Han er en hard mann, men han er hertug Karl Gustavs fortrolige. Og han kommer nå.

Slik ble det. Marca Christiana hadde dagen etter en alvorlig samtale med den garvede feltherren fra tredveårskrigen. Han sendte straks ilbud til hertug Karl Gustav, som på den måten fikk anledning til å treffe foranstaltninger mot den planlagte sammensvergelsen mot ham.

Og to dager senere kom Karl Gustav selv til Stockholm. Han oppsøkte grevinne Marca Christiana Oxenstierna, født Löwenstein und Scharffeneck, og takket henne og hennes unge slektning varmt. Var det noe han kunne gjøre for dem?

Marca Christiana fikk straks et målbevisst glimt i øyet. Ja, takk, det var det – hvis han ville være så vennlig …

Så omsider kom brevet i vei til Sør-Frankrike, til Anettes formynder, med følgende budskap: Deres myndling gifter seg på denne dag med vår elskede frende Mikael Lind av Isfolket. Sveriges tronfølger, hertug Karl Gustav av Pfalz, har selv gitt sin velsignelse til giftermålet.

Dermed var det ingenting formynderen kunne gjøre. Man satte seg ikke opp mot arvingen til Sveriges trone og krone.