Margit Sandemo

Dødens hage

Originaltittel:

«Dödens trägård»

Copyright © 1984 by Margit Sandemo

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsfoto: ©Shutterstock.com/Slava Gerj

Elektronisk utgave (første versjon), 2014

Copyright © 2014 by Schibsted Forlag AS

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7974-9

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

LANGT TILBAKE I tiden, for mange hundre år siden, vandret Tengel den onde ut i ødemarken for å selge sin sjel til Satan.

Han ble stamfar til Isfolket.

Tengel fikk løfte om jordisk vinning mot at minst én av hans ætlinger i hvert slektsledd skulle gå i tjeneste hos Djevelen og utføre onde handlinger. Deres tegn skulle være de kattegule øynene, og de skulle besitte trolldomskrefter. Og en gang skulle det fødes en som eide større overnaturlig makt enn verden noen gang hadde sett.

Forbannelsen skulle hvile over ætten inntil det stedet ble funnet, der Tengel den onde hadde gravd ned gryten han brukte da han kokte heksebrygget som manet frem mørkets fyrste.

Så sier legenden.

Om den er sann, vet ingen.

Men en gang på 1500-tallet ble det født en rammet ætling av Isfolket. Han forsøkte å vende det onde til godt i stedet, og ble derfor kalt Tengel den gode. Det er om hans familie denne sagaen handler.

Eller kanskje handler den mest av alt om kvinnene i hans slekt.

KAPITTEL 1

Daniel Ingridssønn Lind av Isfolket.

Avlet på grunn av et heksebrygg. Født i avsky. Overlatt, nyfødt og hjelpeløs, til en englemakerske. Reddet fra døden av en trolldomsurt.

Og siden elsket. Elsket av alle for sitt trygge smil, sin absolutte toleranse for andre menneskers svakheter, sin tro på hva livet kunne gi ham – og på hva han kunne gi livet.

Den kalde ishavsvinden blåste i det mørke håret hans, og han hørte de støtvise vindgufsene i nakne busker der han sto og så ut over Arkhangelsk i vårnatten.

Hvordan var han kommet hit?

Det kunne han knapt svare på selv. Ferden til Finland med den svenske hæren. Slaget ved Villmanstrand. Faren som var tatt til fange. Han selv på flukt – inn i fiendens rike, inn i det uendelige Russland.

Hvorfor?

Daniel hadde en diffus tanke om at han var forutbestemt til dette. Å prøve å løse Isfolkets gåte, søke dens opprinnelse og tilintetgjøre den ødeleggende kraften i blodet deres, forbannelsen som holdt dem alle knuget i angst og avmakt.

Og for å lykkes i det måtte han gå i Vendel Grips fotspor. Til et land ved isens og kuldens ytterste rand, til selve kjernen i Isfolkets hemmelighet. Til livets kilder.

Ingen av dem visste hva livets kilder var. Den eneste som hadde kunnet fortelle om dem var død, sjamankvinnen Tun-sij, også hun med Isfolkets blod i årene.

Men hun hadde hatt en datter. Og den datteren hadde Vendel Grip avlet et barn med. Det var Daniels andre oppdrag: Å prøve å finne det barnet for Vendel.

Vendel og han var blitt meget gode venner de seneste årene. Utelukkende pr. brev, etter det første møtet. Daniel hadde lært uendelig mye av Vendel.

Men han som hadde innbilt seg at han på den måten hadde lært seg russisk, hadde fått erfare noe ganske annet. Ferden fra Villmanstrand til Arkhangelsk hadde tatt ham en hel vinter. I begynnelsen hadde han, forferdet over sine slette språkkunnskaper, for det meste tiet. Men han hadde suget til seg mer lærdom på sin ferd over islagte elver, gjennom landsbyer og på steder der han hadde måttet ta seg arbeid for å få noen ynkelige slanter så han kunne komme videre. Folk hadde nok tatt ham for å være nærmest døvstum, eller litt mindre begavet.

Men nå hadde Daniel nådd til Arkhangelsk, sitt første mål på reisen mot fjellandet Taran-gai. Å fortelle om alle hans opplevelser og eventyr og livstruende situasjoner på den turen ville ta en hel bok, så det får være. Bare det å bytte til seg vanlige klær i stedet for den svenske soldatuniformen tok sin tid. Det ordnet han i Finland, for han ville neppe bli populær i Russland hvis han ventet til han kom dit. Hvordan han klarte å skaffe seg mat på ferden er en annen historie, og hvordan han unngikk ville dyr og russiske myndigheter … Nei, det får være!

Men Vendels leksjoner i russisk hadde i hvert fall vært et grunnlag Daniel kunne bygge videre på. Derfor lærte han seg språket usedvanlig fort, og da han nå var fremme i Arkhangelsk, var han modig nok til å gå ned til havnen for å be om arbeid. Der var mulighetene størst til å få vite hvordan han kunne komme videre, der ble det snakket så mange språk og dialekter at det nok ikke ble lagt så mye merke til ham, og der kunne han kanskje tjene noen små kopeker.

Han hadde vært der drøyt en uke da han traff en mann som hadde drevet mye omkring langs Ishavskysten. Daniel fortalte ham at han ville forsøke å komme seg til nenetsernes område, hvis det var mulig.

Russeren lo. – Nenetsi? Hva skal du med dem? Juraksamojeder kaller vi dem, forresten.

– Jeg vet det, nikket Daniel. – Jeg har lovet å overbringe en hilsen hvis jeg kommer den veien.

– Kommer den veien? gapskrattet russeren. – Man kommer ikke tilfeldigvis forbi der. Det er verdens ende!

– Har du vært der?

– Nei, er du gal? Jeg har ikke vært halvveis til Narjan Mar, som er hovedstedet deres.

Narjan Mar! Det navnet hadde Vendel nevnt. Fra hjemveien?

– Kommer man dit sjøveien?

– Det går kanskje an, ikke vet jeg. Det må i så fall være en helvetes omvei.

– Omvei, sier du? Da må det finnes en kortere vei?

– Ja, bevares. Men vent til i morgen, så skal jeg snakke med noen karer jeg kjenner. Så skal du få bedre beskjed.

Daniel takket for det, og neste dag fikk han vite at han skulle følge elven Pinega innover i landet, til landsbyen med samme navn. Der skulle han forlate elven, for derfra gikk noe som kanskje kunne kalles en vei over til den parallelle elven Mezen. Den skulle han følge ut mot havet igjen, til landsbyen Mezen, og derfra gikk det vei rett østover til Safonovo og videre til Ust Tsilma. Da var han ved elven Petjora, og den skulle han følge ut til Narjan Mar, som lå inne ved deltaet.

Daniel noterte og skrev, men voktet seg vel for å vise det han hadde skrevet. De ville nok ha undret seg litt over de latinske bokstavene hans …

Dagen etter gikk Daniel til sin arbeidsgiver og sa at han måtte videre. Etter en del innvendinger fikk han lønnen sin. Han utrustet seg med mat og varme klær og en pistol med ammunisjon mot villdyr, og bega seg så i vei østover, over den milevide tundraen. En ferd som fortonet seg som en uendelighet!

Han nådde Narjan Mar uten alvorlige episoder, og nå hørte han det andre språket som Vendel hadde lært ham: Juraksamojedenes, eller nenetsernes.

Daniel hadde ikke ventet at de skulle være så små! Han var mer enn et hode høyere enn de høyeste av dem. Og så vennlige de var! De smilte fra øre til øre, og da de hørte ham tafatt og hjelpeløst forsøke å snakke språket deres, visste de ikke hva godt de skulle gjøre for ham. Narjan Mar var ingen by, bare en liten boplass, så ryktet om Daniels ankomst spredte seg raskt. Han ble beskuet og beundret, og han fikk en liten anelse om hvilken sensasjon Vendel Grip måtte ha vært. Han som var så blond og så mye høyere enn Daniel, som jo heller ikke var noen smågutt.

Etter å ha spist seg gjennom adskillige festmåltider, der reinsdyrkjøtt og fisk var hovedkomponentene, kunne han komme frem med spørsmålet sitt. Det verste var at han slett ikke visste hva det het, det stedet der Vendel hadde vært.

Han forsøkte å forklare. Han snakket om Jamalhalvøya og om Obs munning – at Vendel var kommet derfra og blitt ført over foten av halvøya til nenetsernes sommerleir ved Karahavet.

De satt spørrende. Karahavet kjente de, for det var stort, men alle navnene var russiske, det var ikke deres egne navn på stedene.

Ikke før han nevnte Taran-gai, fikk han respons. Da gikk det et enstemmig sukk av forferdelse gjennom forsamlingen.

Og da hadde han noe å gå ut fra. – Den sommerleiren jeg mener, ligger øst for Taran-gai. Inne i en bukt.

Da visste alle. Denne gangen gikk et enstemmig, forklaret «Aha!» gjennom forsamlingen i den store gammen der han satt. Og så sa de et navn på stedet, et navn han ikke hadde hørt før, for enten kjente ikke Vendel til det, eller også hadde han funnet det for uvesentlig til å nevne det. Nor, kalte de stedet i bukten.

– Vel, hvordan kommer jeg dit? lurte Daniel på. – Er tundraen fremkommelig?

De grøsset. – Nei, nei, du kan ikke gå over land, sa de i munnen på hverandre. – Taran-gai, vet du! Man kom tydeligvis ikke frem der, nei!

– Du må ta sjøveien, sa en mann. – Det tar lang tid, og det er ikke fullstendig ufarlig, det heller, men det er den eneste veien.

– Men da må jeg ha en båt.

Da lo de. – Du kan ikke dra alene!

Så begynte de å diskutere seg imellom, så fort at Daniel med sine usle språkkunnskaper slett ikke greide å følge med.

Til slutt snudde en av de små bredkinnede mennene seg mot ham og nikket. – Jeg og Isu skal følge deg. Vi har vært der før.

Det var ikke vanskelig å oppfatte hvem Isu var. Han satt og skinte velvillig, stolt som en hane.

– Takk, det er altfor vennlig av dere!

Men så sa Isu noe som fikk Daniel til å rykke til.

– Vi har vært med ved de årlige tevlingene der. Det var en hvit mann som tok dem opp igjen. For mange, menge år siden.

– En høyvokst mann? Med lyst hår?

– Ja, akkurat! En bra mann.

– Det var min fars firmenning, Vendel Grip. Det er derfor jeg skal reise dit.

Begeistrede utrop. Ny servering av mat og drikke. Vendel hadde tydeligvis gjort seg populær. Forsiktig sa Daniel:

– Han giftet seg visst med en pike der. Sinsiew? Da hang Isu og hans venn med hodene, Sinsiew var død, fortalte de. Hun døde i barselseng.

Oi! Daniel ble kald. Var det forbannelsen som hadde slått til igjen? Men var det ikke blitt født en gutt i den generasjonen, oppe i Taran-gai? Da burde …

Han våget seg frem med spørsmålet: – Og barnet? Hvordan gikk det med det?

Da så mennene på hverandre og smilte, og så sa de forventningsfullt: – Vent, så får du se!

– Ja, men en liten ledetråd må dere gi meg!

Isu ble alvorlig. – Du må huske på at hennes mormor var fra Taran-gai. Og hennes far var av en fremmed rase.

– Så det er en pike!

– Ja. Navnet hennes er Shira. Og du behøver ikke engang å spørre etter henne. Med det samme du ser henne, vet du hvem hun er.

Daniel trakk pusten dypt. Hans første oppdrag – å finne Vendels barn – så ut til å lykkes.

Det var bare én ting de snille menneskene her ikke visste: at han selv – og Vendel – også var i slekt med folket i Taran-gai. Så denne Shira var både på fars- og på morssiden av Isfolket.

De hadde ingen tid å kaste bort, for sommeren var kort her oppe ved Ishavet. Ennå hadde den knapt nok begynt, men Daniel hadde mye å utrette på kort tid, så de bega seg i vei allerede dagen etter.

Båten var skremmende liten, laget av hvalrosshud spent over tynne bjerkestammer. Et utrolig skikkelig arbeid, så Daniel, men hvordan skulle de kunne klare seg til havs med den? Det var ikke fritt for at han følte seg litt engstelig.

Først tok de seg ut langs Petjoras lange delta, og så hadde de åpent hav foran seg. Gnistrende kaldt og grønt, med masser av isfjell; de var mindre inne i viken der de kom ut, men han skimtet noen majestetisk store langt i nord. Vanlige isflak støtte de også på, forsinket etter vinteren, men dem klarte samojedene lett. Daniel vekslet mellom å sitte på vakt i forstavnen og å hjelpe dem med å padle den lette båten. Den kunne både padles og ros.

Turen tok mye lengre tid enn han hadde regnet med, kanskje fordi de bare en sjelden gang bega seg ut på åpent hav, for det meste holdt de seg til kysten. Daniel var glad for at han hadde skaffet seg så varme klær, for nettene var kalde. De fortsatte da også, ettersom de var tre stykker. Så kunne en av dem sove, mens de andre satt ved årene.

Daniel fikk dårlig samvittighet, for han hadde absolutt ingenting å betale dem med. Det sa han til dem.

Nei, nei, det gjorde ingenting. På hjemveien hadde de tenkt å jakte og fiske, så dette tjente de på.

Jo, han hadde sett mengder av sjødyr, store og små. Han var takknemlig for at de sparte jakten til hjemturen. Selv ville han ikke være med på slikt.

Hvordan han skulle komme tilbake, var allerede avgjort. Året før var en selfangerskute kommet til Narjan Mar, og den hadde tenkt seg inn til Nor. Den skulle tilbake til Arkhangelsk på slutten av denne sommeren, så da fikk Daniel sikkert bli med den.

Så foretar jeg samme reise som Vendel, tenkte han. Men jeg håper jeg slipper å miste bena, slik som han gjorde.

Men det var gått mange år siden den første skuten hadde vært på disse kanter. Utviklingen måtte ha nådd langt på den tiden. De sjøfarende hadde lært mer om Ishavets farer i disse strøkene.

En dag kom de ut for en ubehagelig episode. En isbjørn kom seilende på et flak. Mennene ropte opphisset, tydelig forskrekkete, og så over de primitive våpnene sine, den armbrøstlignende harpunen og knivene.

Daniel gjorde en avvergende bevegelse. Han følte seg utrolig trygg.

– Den angriper oss ikke.

De så forundret på ham.

– Jeg vet det, sa han bare.

Hånden hans rørte ved alrunen under skjorten.

Selvfølgelig tok han en veldig risiko, det visste han. Isbjørnen var nå så nær at den bare kunne kaste seg i vannet og svømme bort til båten, velte den med ett eneste slag med labben, og så ville de alle ligge hjelpeløse i vannet.

Men Daniel og de to mennene visste også at de ikke hadde våpen som var gode nok mot den kjemperuggen som nå glodde stivt på dem. Harpunen ville bare såre den og terge den ytterligere. Og for å kunne bruke kniv, måtte mennene helt inn på kolossen. En utsikt som ikke lokket.

– Fortsett med å ro, sa Daniel lavt.

Det behøvde han ikke å be om. Mennene padlet for sitt bare liv.

Daniel satt i baugen og så rett inn i øynene på isbjørnen. Det kritiske øyeblikket var inne …

Da gjorde bjørnen et kast med hodet, det kom en dyp knurring fra strupen på dyret, så vendte det om og luntet over til den andre siden av isflaket, bort fra dem.

I løpet av kort tid var de langt vekk fra flaket.

Mennene pustet langsomt ut, stirret på Daniel med store, undrende øyne. – Hva gjorde du? spurte Isu.

Daniel nølte. Men dette folket som levde så nær naturen, ville forstå. Han åpnet skjorten og viste dem alrunen.

De gispet. Måtte bort og titte. Få kjenne.

Deres ærefrykt var stor, og de sa ord til hverandre som Daniel ikke forsto, men han antok at det hadde med gudetro og amuletter og seid å gjøre.

I hvert fall hadde han steget enormt i deres aktelse. Hele dagen lo de og var lykkelige og tilbød ham å bli med på jakt. Han måtte jo gi dem hell på jakten, med en slik lykkebringer som den han eide! Daniel fortalte at han ikke kunne delta i jakt, men at han ønsket dem hell og lykke. De måtte få komme bort og røre ved alrunen en gang til, for å få dette bekreftet.

Han visste ikke om han hadde gjort rett eller ikke i å vise dem den. For sikkerhets skyld ba han dem om ikke å si noe om alrunen i Nor. Det lovet de, men han lurte på hvor strengt de hadde tenkt å holde det løftet.

De hadde passert et smalt sund, der mennene gikk i land for å snakke med andre juraker og supplere matforrådet. Daniel syntes det var ubeskrivelig deilig å få strekke litt på bena.

Så var de i gang igjen.

Det første varselet om hva som lå foran ham, fikk Daniel tidlig en morgen. Han hørte jurakenes opphissede, men dempede stemmer og slo øynene opp.

I sør så han at landet hadde hevet seg til åser. Men det var rett foran dem det utrolige var.

Den monotone horisontlinjen var nå brutt av et fjell som reiste seg opp av havet, blåsvart og skremmende høyt. De stupbratte sidene endte i fire spisse tagger øverst oppe, som en krone som skjøt opp mot den asurblå morgenhimmelen.

Mennene så at han hadde våknet, og stillet hans nysgjerrighet.

– Øya blir kalt «De fire vindenes fjell», sa den ene. – Den er hellig.

Ja, det vil jeg tro, tenkte Daniel. Vendel kunne ikke ha sett dette, ellers ville han ha fortalt om klippeøya. Antagelig lå han bedøvet da, etter å ha drukket den mystiske suppen til Sinsiew og hennes bror.

De nærmet seg øya, som nå tårnet seg opp foran dem. Skyggen fra «De fire vindenes fjell» falt over dem, og Daniel syntes en iskald kjempehånd la seg rundt ham og klemte alt livsmot, all viljestyrke ut av ham. Alrunen rørte på seg.

Han så at det samme tungsinnet falt over de to jurakene. De padlet febrilsk for å komme vekk.

Det er bare en mental illusjon, tenkte han. Fordi fjellet er så skremmende og ruvende, og vi har reist så lenge i sol. Og alrunen …? Tull, jeg beveget meg vel, slik at klørne rispet mot huden.

Klørne? Jeg mente selvfølgelig røttene.

Så var de ute av den lange skyggen igjen. Han hørte et dypt sukk av lettelse.

Likevel frøs han helt inn til margen i det varme solskinnet. Han ville ikke snu seg, men følte det som om den uhyggelige øya sendte gjennomtrengende blikk i ryggen på ham høyt der oppe fra under kronens fire spisse tagger.

Like etter så han noe nytt: Kysten hevet seg stadig mer. Langt fremme skimtet han virkelige fjelltopper, helt uventet på den endeløse, flate tundraen.

Han hadde en anelse om hva det kunne være.

– Taran-gai? spurte han.

De små jurakene nikket. Smilet var forsvunnet fra øynene deres. I stedet grøsset de heftig.

Jo, han kunne forstå dem. Etter hvert som båten arbeidet seg frem gjennom det grønne isvannet, reiste fjellene seg stadig høyere. Til slutt strøk båten langs Taran-gais stupbratte kyst mot øst, og det ble stille ombord. Det var kanskje galt å snakke om å stryke langs kysten, for jurakerne holdt den lille båten så langt ut til havs som de våget, hadde tydeligvis absolutt ikke lyst til å komme for nær. Og det kunne ikke Daniel fortenke dem i.

Tross sommervarmen sto kulden fra Taran-gais mange jøkler som et mer enn svalende ispust mot dem, og isfjellene som gled forbi i uutgrunnelig taushet, tok også en del av varmen. Daniel betraktet fascinert de dunkle, kjølige fargene i de isdekkede revnene i kysten og de nakne, skarpe klippene som stakk frem mellom jøklene.

Dette er også en form for skjønnhet, tenkte han. Vill, karrig og utilgjengelig. En skremmende skjønnhet.

Etter en stund fikk han øye på en fjern, taggete fjelltopp som dukket opp inne i landet, betydelig høyere enn de øvrige. Antagelig det høyeste fjellet i Taran-gai.

Ferden fortsatte. Daniel hadde avløst en av mennene ved årene. Stadig dukket nye, uhyggelig dystre tinder opp der inne over Taran-gais fjellmassiv.

Dette hadde ikke Vendel fortalt om. Men han hadde heller ikke sett fjellene fra havet, og det hadde regnet den dagen han hadde vært inne i landet. Toppene hadde nok ikke vært synlige da.

De rodde i rasende fart, tause og sammenbitte.

Hele horisonten i sør var nå fylt av ruvende massiver og taggete, eroderte topper. Daniel grøsset, og sa til seg selv at det skyldtes iskulden fra brearmene.

Og så, med ett, var det slutt på fjellandet. Østsiden var bratt og høy, og der innenfor begynte tundraen igjen.

Gudskjelov, pustet Daniel ut.

De var kommet inn i den bukten av Karahavet som russerne kaller Bajdaratskaja Guba, men som jurakene bare kalte Nor. De kunne slappe av igjen og ro i normalt tempo. Ennå var det et godt stykke igjen.

Daniel ble avløst på nytt. Han lente seg tilbake i forstavnen. Det var ingen isflak å se, han kunne ta det med ro.

Så Vendel Grips barn var en pike, tenkte han. Det hypotetiske barnet hadde fått kjøtt og blod og et navn. Ja, det kunne være bra at det var en pike, for bortsett fra Ingrid og Christiana var det bare blitt født gutter i slekten i de tre siste generasjonene.

Men svært alarmerende var det at moren hadde dødd under fødselen. Og jurakenes «Vent, så får du se! Du behøver ikke å spørre, du vet med det samme hvem Shira er» hadde heller ikke lovet godt.

Daniels trøstende tanke var den rammede gutten oppe i Taran-gai.

Ettersom Daniel nå hadde rukket å bli femogtyve år gammel, måtte Shira være seksogtyve. Og den rammede noen år eldre, la oss si tredve år.

Voksen – og antagelig farlig som de fleste fordømte var.

På avstand så han røyk stige opp inne i bukten.

– Er det Nor? spurte han.

Jo, det var det.

Daniels hjerte slo hardere. Han var ved målet. Etter en lang, strabasiøs vinter sto han nå foran sitt virkelige oppdrag – å forsøke å tilintetgjøre forbannelsen som hadde hengt over Isfolket gjennom århundrer. Og det eneste hjelpemiddelet han hadde, var en rot av en plante. Galgeblomsten. Alrunen.

Da de nærmet seg leiren, som var mye større enn han hadde ventet, så han hvordan barn og voksne myldret ned mot stranden for å møte den fremmede båten. Selskuten lå der også, så han, den som han skulle bli med tilbake. Daniel gruet seg ikke så lite. Han håpet de ikke skulle jakte på tilbaketuren. Det ville han ikke være med på.

Vendel hadde ikke visst at det skulle lykkes Daniel å komme til Nor så snart. Så Daniel visste ikke hva han skulle gjøre med Shira. Ta henne med hjem til Sverige? Det ville nok ha vært Vendels drøm, men kunne man rykke en juraksamojed opp med roten og omplante henne på den skånske landsbygda? Sinsiew hadde jo satt seg absolutt imot.

Nå var ingen av de to rene juraker, de var blandet med taran-gaiere. Men Daniel hadde mistanke om at det ikke var så stor forskjell på de to folkeslagene.

Skjønt Shira var jo halvt svensk …

Det var en faktor som var verd å ta med i beregningen. Den hadde han holdt på å glemme.

For å være korrekt, så var jo hennes far Vendel ikke rent svensk heller. Det var både norsk og dansk blod i årene hans, engelsk fra Jessica Cross, tysk fra Alexander Paladin – og det aller viktigste: Han var av Isfolket! Like mye som Sinsiew hadde vært det.

Sannelig skulle det bli interessant å se Shira!

Hva var det hennes mormor, sjamankvinnen fra Taran-gai, hadde sagt til Vendel?

«Ditt barn får det beste fra begge grenene av Isfolket: Vår trolldomskunst og deres legekunst og gode, rene sinnelag.»

Bare det var så vel! Men Daniel hadde bange anelser.

Allerede før båten hadde rukket å legge til land, begynte de to jurakene å prate løs til de kvinnene og mennene som sto på stranden. Han oppfattet navnet Vendel mange ganger.

Barna, så fantastisk søte og snørrete, så på ham med pepperkornøynene sine. De voksne ropte tilbake, fulle av iver og overraskelse, og løp ut i vannet for å trekke båten på land.

Daniel feide fort over dem med blikket. Kunne en av dem være Shira? Det sto noen unge piker der, med brede ansikter og korte av vekst, de lyste av nysgjerrighet på hva han var for en. Med et kriblende gys langs ryggraden husket Daniel Vendels historie om de fem små erotiske vesenene. Daniel hadde ikke tenkt å gjenta hans bedrifter i så måte.

Daniel var en mer alvorlig ung mann.

Nei, han trodde ikke Shira var her. Men man kunne jo aldri vite.

Han ble nærmest slept i land av ivrige nenetsere. De pratet i munnen på hverandre så han ikke oppfattet et ord. Skaren som fulgte de tre opp fra sjøen var stor og tettpakket.

Noen barn hadde sprunget i forveien og ropt ut nyheten. Ut av alle teltene kikket kvinner og gamle frem.

De tre ble trukket ganske bestemt i en retning. Mot et spesielt telt.

Det kom en mann ut gjennom døråpningen, hentet av mange barn. Han ble stående og se på gruppen som nærmet seg. Det var en eldre mann med grått hår, rank holdning og kloke øyne som bare så vidt var synlige, så smale var de.

Daniel stanset foran ham. Et øyeblikk var stillheten fullstendig.

Så våget Daniel seg på en gjetning. – Irovar?

Den gamle nikket.

Daniel smilte mot ham. – Jeg er Daniel, Vendel Grips slektning, sa han så godt han kunne på jurakisk. – Jeg kommer med hilsener fra ham.

Irovars ansikt lyste opp, og han rakte begge hendene frem.

– Kom inn, sa han.

Og så jaget han bort alle de nysgjerrige. De tok seg av de to ledsagerne hans i stedet.

Gammen var ren og pen og bar preg av en kvinnehånd. De slo seg ned, og den gamle sa:

– Så Vendel lever?

– Ja. Han er hjemme i sitt eget land igjen. Men hjemreisen tok ham seks år, og han mistet begge føttene på ferden.

Irovar så ned en stund. Så sa han. – Min sønn og datter behandlet ham meget dårlig. Han var en fin mann. Altfor snill for Sinsiew.

Daniel sa forsiktig: – Vendels tanker har hele tiden kretset omkring det barnet Sinsiew ventet. Han har hatt stor omtanke og uro for det, har ikke funnet fred i alle disse årene. Derfor kommer jeg nå. Men jeg kommer ikke direkte hjemmefra, det lyktes meg å flykte fra en av disse utallige krigene som ryster verden utenfor deres rolige tilværelse. Så Vendel visste ikke om min reise hit. Ellers ville han ha sendt med gaver til piken. Gaver og penger i massevis.

– Det vet jeg at han ville, sa Irovar. – Men Shira har det godt. Og hun blir nok glad for å få hilse på deg. Hun har undret mye over sin far.

– Jeg hørte at hun er foreldreløs?

– Hun bor her hos meg. Men nå er hun ute sammen med noen andre og sanker ved. De burde være hjemme snart nå.

– Kanskje jeg skulle gå ut og se etter henne?

– Gjør det! Men kom tilbake hit etterpå! Gjør mitt hus den ære å bo her under ditt besøk, som jeg håper vil bli langvarig.

– Takk! Jeg må bli til selskuten vender tilbake. For jeg har et annet oppdrag også. Men det får vi snakke om senere. Hvordan ser hun ut?

– Du ser med det samme hvem hun er.

Hun må være blond, tenkte Daniel da han gikk ut av teltet. En liten nyanseforskjell i dagslyset sa ham at det nå var kveld. Det brant et stort bål midt i leiren, og han gikk i retning av det.

Det var mange flere ungdommer ute nå, antagelig var de kommet hjem med ved. En gang for han sammen og var sikker på at han hadde møtt Shira. Det var en rank og høyvokst pike med lange, svarte fletter og øyne som mørke skogstjern, som møtte blikket hans med ivrig nysgjerrighet. Men nettopp idet Daniel ville henvende seg til henne, ropte en eller annet et fremmed navn til henne, og hun lystret straks. Altså ingen Shira.

Ved bålet sto flere ungdommer. Ropende og leende konkurrerte de om hvem som turde gå nærmest ilden. Daniel smilte til dem, og de gjorde villig plass til ham, betraktet ham med åpenlys interesse og kniste litt seg imellom. Men Daniel tok det ikke ille opp, av det Vendel hadde fortalt, visste han at fnisingen deres aldri var vondt ment.

Plutselig rykket han til og stirret inn i bålet. Han syntes det var akkurat som om … det sto noen på den andre siden. Men så forsvant hun. Jo, der var hun igjen!

Daniel kunne knapt puste. Han så en skikkelse som virket som om den gikk i ett med ilden, med himmelen bak, som dukket opp og forsvant, alt ettersom flammene danset. Hun sto alene og fullstendig ubevegelig på den andre siden av bålet, skremmende nær det, og stirret tankefullt inn i de mørkerøde flammene nede ved bakken. Daniel kunne ikke fatte hvordan noen kunne stå så nær ilden uten å brenne seg. Så hevet hun blikket og møtte hans. Hun hadde store, alvorlige øyne, med samme farge som havet …

Så flammet ilden opp igjen, og hun var borte, for i neste øyeblikk å komme til syne mot aftenhimmelen, nå igjen med blikket senket mot bakken, der bjørkestokkene glødet og brant. Et sprøtt, eterisk vesen, med drømmende, skjeve øyne og alveaktig ynde, så forunderlig uvirkelig.

Daniel gikk rundt bålet for å hilse på henne. Hun ventet på ham med et lite, blygt spørrende smil. Igjen ble han slått av de skiftende, skimrende øynene og den lyse, klare pannen. Men inntrykket av overnaturlighet var nok bare et synsbedrag fremkalt av de dansende flammende og luftspeilingene som oppsto av varmen. Eller … var det det?

At blandingen av europeer og orientaler var sjeldent vellykket hos henne, sto klart. Med den østerlandsk sprøe ynden i holdningen og det finskårne ansiktet, samt en nordisk lyshet i håret og huden, var hun så godt som perfekt. Håret hennes var langt, som skikken var der i landet, med en fargetone som var vanskelig å få tak i, det virket som om det tok farge etter omgivelsene. Av og til var det dyprødt som bålet når det flammet opp, andre ganger mørkt som en høstkveld hjemme i Uppland, og av og til fanget det opp det klare, gullgule sollyset. Men Daniel skjønte at han hadde tatt feil på ett punkt – han hadde trodd at hun skulle være blond, han hadde glemt en annen hårfarge hos Isfolket: den kobberrøde. Det var den som var grunnfargen i håret hennes. Ansiktet hennes vitnet om en merkelig blanding av livsglede og vemod.

Daniel ble stående et øyeblikk før han fikk samlet seg til å gå bort til henne og hilse.

Det var som de alle hadde sagt: Nå behøvde han ikke å spørre mer. Nå visste han at han hadde møtt Shira.

Men han hadde tatt feil med hensyn til sine bange anelser.

Hun var ikke en rammet.

Shira var en utvalgt!