Margit Sandemo

Ravnens vinger

Originaltittel:

«Korpens vingar»

Copyright © 1984 by Margit Sandemo

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsfoto: ©Shutterstock.com/Slava Gerj

Deler av denne romanen

bygger på et gammelt

japansk sagn, «kurokami».

Elektronisk utgave (første versjon), 2014

Copyright © 2014 by Schibsted Forlag AS

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7977-0

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

LANGT TILBAKE i tiden, for mange hundre år siden, vandret Tengel den onde ut i ødemarken for å selge sin sjel til Satan.

Han ble stamfar til Isfolket.

Tengel fikk løfte om jordisk vinning mot at minst én av hans ætlinger i hvert slektsledd skulle gå i tjeneste hos Djevelen og utføre onde handlinger. Deres tegn skulle være de kattegule øynene, og de skulle være i besittelse av trolldomsmakt. Og en gang skulle det fødes en som eide større overnaturlig kraft enn verden noen gang hadde sett.

Forbannelsen skulle hvile over ætten helt til det stedet ble funnet der Tengel den onde hadde gravet ned gryten han brukte da han kokte heksebrygget som manet frem Mørkets Fyrste.

Så sier legenden.

Den var nesten, men ikke helt sann.

Det som egentlig skjedde, var at Tengel den onde oppsøkte livets kilder og drakk av ondskapens vann. Han ble lovet evig liv og makt over menneskeheten, mot at han solgte sine etterkommere til den onde makten. Men tiden var dårlig, og han lot seg falle i dvale til det ville bli bedre tider for ham på jorden. Den gryten det ble hvisket om, var krukken med ondskapens vann, som han hadde latt grave ned. Nå ventet han imidlertid selv utålmodig på signalet som skulle vekke ham.

Men en gang på 1500-tallet ble det født en rammet ætling av Isfolket. Han forsøkte å vende det onde til godt i stedet, og ble derfor kalt Tengel den gode. Det er om hans familie denne sagaen handler, eller kanskje den først og fremst forteller om kvinnene i hans ætt.

En av ætlingene, Shira, klarte i året 1742 å nå livets kilder og hente det klare vannet som opphever virkningen av ondskapens vann. Men ingen har ennå funnet den nedgravde krukken. Og i bakgrunnen lurer angsten for at Tengel den onde skal våkne før dette skjer. Ingen vet hvor han er, eller hva som kan vekke ham.

KAPITTEL 1

De to mennene som forsvant sporløst i landsbyen Stregesti i Siebenbürgen året 1793, var ikke de første. Langt ifra! Som hvisking i vinden levde legender om dem som ble borte og aldri mer ble sett.

Men takket være en av Isfolkets ætlinger ble disse to de siste.

På grunn av sine spesielle egenskaper kom Isfolkets rammede i kontakt med mange skjulte vesener som vanlige mennesker ikke fikk se. Men ingen av Isfolket hadde nok noensinne opplevd noe så uhyggelig, så ufattelig som det som skjedde i Stregesti.

Det var en underlig skog. Det var som om den hadde stått der i femti tusen år, og nå hadde drømt seg bort i dyp slummer mens den ventet på at dommedagsmorgenens basuner skulle vekke den.

Alt var overvokst i denne skogen. Bakken, steinene, stubbene var overgrodd av mose og krypende planter, trestammene var fullstendig dekket av eføy, så hele landskapet gikk i ett, som et grønt, småkupert, mykt bølgende svøp.

Svøp var et uhyggelig ord som dessverre passet så altfor godt her …

Trærnes grønne grener hang søvnig ned over bakken i denne urtidsskogen. Her sang ingen fugler. Ikke engang den lille uanselige nattergalen med sin vakre røst våget seg inn i denne stillheten.

Skogen vokste i Siebenbürgen, Østerrike-Ungarns ytterste utpost mot øst. I dette ville fjellandet levde utrolige sagn og legender, skrekkhistorier om vampyrer og varulver og andre mørkets makter så fryktelige at fremmede bevet for å begi seg inn i de dype, hemmelighetsfulle dalene.

Befolkningen var et konglomerat av valaker, madjarske szekler, saksere, rumenere – og rester av de folkeslag som i svunne tider hadde vandret inn i landet, som gotere, hunere, gepider og sentralasiatiske avarer. Men rumenerne dominerte, sammen med madjarene, eller ungarerne, som de vanligvis ble kalt.

Rumenerne kalte sitt eget land Ardeal, ungarerne kalte det Erdély. Andre kalte det Transilvania. Men det offisielle navnet, det som deres siste herskere, habsburgerne, hadde gitt dem, var Siebenbürgen – etter de syv store byene der.

Den døde og på samme tid levende skogen omga en liten bortgjemt fjellandsby, Stregesti.

Hvor navnet på denne landsbyen kom fra, var vanskelig å si, ettersom så mange folkeslag hadde hærtatt dette landet gjennom tidene, men et faktum var det at ordet «strega» betyr heks på italiensk.

De to fremmede mennene hadde forvillet seg opp i Siebenbürgen langs underlige veier. Den ene var en fransk adelsmann som hadde flyktet fra revolusjonen som nå pågikk på sitt fjerde år i hjemlandet hans. Mengder av aristokrater hadde fått stifte bekjentskap med giljotinen, men denne mannen, baron de Conte, hadde klart å komme seg ut av landet sammen med sin nevø, Yves.

Kanskje det likevel hadde vært bedre for dem om de hadde valgt giljotinen?

I begynnelsen hadde de vært så skrekkslagne ved tanken på å havne i den franske «pøbelens» vold at de ikke hadde våget seg frem til folk, men holdt seg skjult i skog og fjell. Derfor visste de heller ikke at de forlengst var utenfor Frankrikes grenser og på full fart østover.

Hele Europa var i opprør som ringvirkninger av den franske revolusjon, ikke minst Wien, som hadde mistet sin Marie-Antoinette til giljotinen. Så de to adelsmennene bare fortsatte, i håp om å finne litt fred og ro.

Etter hvert skjønte de selvfølgelig at de var kommet til fremmede land. Men nervene deres var så tynnslitte at de ikke stolte på noen.

Og så hadde de forvillet seg inn i Siebenbürgen …

Jo, her var det da stille nok! Fredeligere kunne de neppe få det enn i disse tause, gåtefulle dalene.

Nå var det ganske lett å komme til å ta feil av veien når man kom ut av Murespasset og skulle ta seg frem til en av de større byene øst i Siebenbürgen. Baronen og hans nevø var helt ukjente med disse traktene, og de gjorde samme feil som andre og mer hjemmevante hadde gjort før dem. Plutselig var de oppe i de transilvanske Karpatene – og da var de solgt …

I to dager red de omkring, inn i den ene dalen dypere og villere enn den andre. Nå og da støtte de på små landsbyer, men språkvanskelighetene var for store, de klarte ikke å forklare hva de ville: Å finne frem til en stor og sivilisert by, likegyldig hvilken. For nå, i dette landet langt fra all revolusjon og frykt, ville de slå seg ned.

Men ikke i den reneste villmarken!

Så kom den dagen da de valgte gal vei for siste gang, og kom inn i et nytt pass, en dyp kløft der solen bare så vidt nådde ned. Passet lå høyt oppe i fjellene, og da de kom ut av det, var de inne i den forheksede skogen.

De holdt igjen hestene.

Langsomt trakk de inn atmosfæren i den fuktigvarme ettermiddagen. Grenene på trærne nådde nesten ned over hodene på dem, grener så gamle og nedtyngede som om de skulle være tusen år. Ned fra dem hang en seig mose som virket slimet av elde og rå luft. Det fantes ikke en lyd noe sted, det rådet en kompakt stillhet som liksom pustet, men helt uhørlig.

Som om skogen holdt pusten fordi de hadde kommet?

– La oss ri videre, mumlet baronen. – Jeg er sulten. Og denne veien må vel føre et eller annet sted.

Det gjorde den. Da de hadde ridd en halv times tid gjennom denne forferdelige skogen, åpnet dalen seg plutselig nedenfor dem og avslørte en liten landsby.

Dalen var som en gryte mellom fjellene. Det så ikke ut til at det gikk noen vei videre. Baronen grøsset med en fornemmelse av at de nå var kommet til veis ende. Sin egen veis ende.

Landsbyen lå lengst nede i gryten, en tett klynge av hus som så ut som om de hadde klumpet seg sammen av redsel for et eller annet. For de ruvende fjellene rundt? Eller noe annet?

– Jo, veien går videre, sa Yves. – Se, den gjør en sving og forsvinner bak den store klippeskrenten lengst nede i dalen.

– Ja, sa baronen tvilende. – Men det er en svært så ubenyttet vei!

Det kunne Yves også se, selv om avstanden var stor. Man kunne nesten ikke skimte hjulsporene som en gang hadde gått der.

Men kanskje det var nettopp fordi de sto så langt borte at de kunne se veien? Kanskje man på nært hold ikke kunne skjelne den under alt gresset som hadde vokst opp der.

Yves mumlet, uvel til mote: – Denne forferdelige skogen ser ut til å fortsette på den andre siden av landsbyen også.

– Rundt hele dalgryten, sa baronen. – Jeg er redd for at vi må vende tilbake samme vei som vi kom. Ikke særlig fristende, for det er lenge siden vi passerte en korsvei nå. Men når vi nå likevel er her, så la oss ri ned og få en bit mat og hvile for natten! Man legger bestandig ut på en reise med friskere mot i de tidligste morgentimene.

Det var Yves enig i. Så drev de på hestene sine igjen, og tok seg forsiktig frem nedover den smale, kronglete veien, som ikke var stort mer enn en sti.

De var statelige menn, både baronen og hans nevø. Med skarpe ørneneser og svarte øyne. I Frankrike hadde de nok levd temmelig ørkesløst, moralsk fordervet som store deler av overklassen var. Arrogante og blaserte hadde de vært, de to. Men den strabasiøse ferden gjennom Europa hadde herdet dem så det nesten var blitt mannfolk av dem. Det hadde lyktes dem å smugle store rikdommer med seg ut, så de led aldri noen nød – eller burde ikke ha gjort det. Men hva hjalp rikdom dem i dette øde fjellandet? Og det meste av formuen hadde de igjen, sydd inn i beltene, for den første tiden hadde de jo ikke våget seg frem til folk. Da hadde de levd av det store matforrådet de hadde vært forutseende nok til å ta med seg.

Det hadde nå forlengst tatt slutt. Denne dagen hadde de ridd langt, slikt kjente man i kroppen. Begge to var begynt å bli irritable av sult og tretthet – og ikke minst av dette evige rittet i områder som ikke ledet dem videre mot de byene de nå drømte om. Skogen de nettopp hadde forlatt, hadde lagt seg som en klam tyngde over skuldrene deres.

Igjen stoppet de ved et utsiktspunkt, nå betydelig nærmere landsbyen i bunnen av dalen.

De løftet blikket opp mot himmelen for å følge to ravners kretsende flukt. Ravnene hadde lettet fra den store klippeskrenten som ruvet så dystert på den andre siden av landsbyen. De svarte fuglene fløy lydløst gjennom luften, kretset stadig nærmere mennene på stien.

Franskmennene fulgte fascinert scenen.

Til slutt var den ene ravnen så nær at de kunne se den inn i det ene blinkende, kullsvarte øyet. Et sus av feiende, skimrende vinger – så var de to fuglene ferdige med sitt rekognoseringstokt og vendte tilbake til redet, som måtte ligge et eller annet sted på den skogkledde klippen.

Mennene vekslet et kort blikk og fortsatte.

– Landsbyen ser øde ut, bemerket Yves.

– Det er sent på ettermiddagen. Folk har vel gått til vesper.

De så en liten kirke i husklyngen. Men den lignet ikke deres romersk-katolske kirker. Her i landet var de visst ortodokse, hadde de funnet ut.

De var nede i dalbunnen og kunne ri på flat mark igjen. De red langsomt, liksom motvillig og nølende.

Det er skogen, tenkte Yves, en ungkar i tredveårsalderen. Den skogen tok liksom alt motet fra en og etterlot bare mismot.

Hans onkel var bare ti år eldre enn han. Også han en innbitt ungkar. Begge hadde hatt et solid rykte som uforbederlige kvinneforførere hjemme, og det hadde de vært stolte av. Nå var alt som hørte hjemlandet til så fjernt, både i tid og rom.

Og de visste at de aldri kunne vende tilbake igjen.

– Jeg vet at det finnes en stor by et eller annet sted i dette fordømte landet, sa baronen. – Den heter Cluj eller Klausenburg og er hovedstaden her i Siebenbürgen. En annen heter Sibiu, og i begge byene snakkes det tysk og ungarsk. Vi kan i det minste litt tysk. Men hvorfor, hvorfor finner vi ikke frem til dem? Hvor lenge skal vi bli nødt til å drive omkring på disse høyslettene og i disse dalene, langt utenfor folkeskikken, med en befolkning som er så undermåls at den ikke engang forstår tegnspråk?

Nå var nok den gode baronen litt urettferdig. Det kunne vel tenkes at folket her ikke likte å bli behandlet som skitt av fremmede. Og hvorfor skulle man da svare? Ville de to være hovne og nedlatende, så fikk de klare seg selv!

Slik som den siste de hadde møtt, i nærheten av korsveien. Han hadde nok sett at de fremmede med sine arrogante neser og hovmodige manerer hadde ridd feil og var på vei mot ubygdene. Men det fikk bli deres sak. Ville de ri rett inn i ødemarken, så angikk det ikke ham, tenkte fjellbonden og fortsatte rolig sin ferd. Han var på ingen måte hårdhjertet. Men skulle han være nødt til å finne seg i å bli ropt etter som om han hadde vært en hund?

Så derfor var nå baronen og Yves på vei inn i denne lille klyngen av enkle jordhus med svartnede, småbølgete teglsteinstak. Ettersom husene stort sett ikke hadde vinduer ut mot gaten, virket alt til å begynne med utdødd. De red langsomt og undrende langs den vesle gaten, til de plutselig fikk se den motsatte dalsiden heve seg for enden av den.

– Se, sa Yves. – Den veien som så helt gjengrodd ut på avstand, er jo en ordentlig vei!

– Ja, så sannelig! Den forsvinner opp bak klippen, så da kan vi forhåpentligvis fortsette i morgen. Vi må selvsagt forhøre oss om hvordan vi kommer til Klausenburg.

– Cluj, rettet Yves.

– Ja, naturligvis. Disse innfødte forstår ikke et så sivilisert språk som tysk. Så, der forsvant solen bak fjellkammen også. Det var da pokker så makabert det plutselig ble i denne gudsforlatte dalen! Har vi havnet i en ubebodd landsby? Det var bare det som manglet!

Yves var tankefull. – Det er en ting som bekymrer meg. Det østerriksk-ungarske riket fortsetter ikke i uendelighet. Vi må passe på så vi ikke havner i de ville barbarenes land.

– Du har rett, nikket baronen. – Vi snakket jo med en kultivert mann i Budapest. Han som rådet oss til å fortsette hit, ettersom også Budapest var infisert av den uroen som har oppstått i revolusjonens kjølvann. Og han sa at øst for Siebenbürgen ligger det tyrkiske riket. I sør også. Vi må vokte oss vel for å havne hos tyrkerne, de er ikke til å spøke med.

– Men se der! Der har vi jo mennesker!

De hadde nådd frem til et lite, brosteinsbelagt torg, og det var tydeligvis her folk samlet seg etter dagens slit og strev. En kro så de også, og det var nettopp det de trengte. Livsgnisten våknet igjen.

Klapringen av hestehover fikk all samtale til å forstumme, og alle ansiktene til å vende seg i retning av de to.

Baronen og Yves hadde sett mange fargesprakende folkedrakter på sin reise gjennom Europa. Men her rådet dysterheten. Svart, svart, med noen få brune og naturfargede innslag i vest eller skjorte. Konene var så innhyllet i svart at man bare så de bryske, slitte ansiktene deres lyse lengst inne i skautene. Mennenes ansikter og kropper lignet forstenet tre.

Det var bare en håndfull menn der, det store flertallet var kvinner.

De franske adelsmennene holdt igjen hestene sine og lot blikket gli over forsamlingen. Stillheten ruget over torget mens de tok mål av hverandre. Tussmørket hadde falt, overraskende fort.

– Du der, sa baronen myndig til en mann som måtte være kroverten. Han hadde et stort forkle rundt den kraftige kroppen. – Kom hit!

Meget langsomt adlød mannen. Disse fjellfolkene likte ikke å bli kommandert.

– Snakker du tysk? brølte baronen, i den tro at en bydende tone var den beste måten å sette folk på plass på.

Kroverten trakk på skuldrene. Ettersom ingen andre hadde reagert, skjønte baronen at her snakket man bare traktens språk. Så han fikk klare seg med myndige fakter. Husrom, mat og så videre. Bare for en natt.

Jo da, de skjønte såpass mye. Det skulle nok la seg gjøre.

Men Yves likte ikke det spydige lille smilet som han et kort sekund skimtet i et ansikt i nærheten.

Baronen foretrakk å bli sittende til hest så lenge som mulig. Han ble liksom mer overlegen da. – Kan dere si oss hvor langt det er til Klausenburg?

– Cluj, rettet Yves mumlende.

– Ja, selvfølgelig, Cluj.

Baronen gjentok navnet i et spørrende tonefall og pekte i alle himmelretninger. De så på hverandre og tidde.

– Hermannstadt, forsøkte baronen.

– Sibiu, endret Yves.

– Ja, ja, Sibiu, freste hans onkel ampert. – Er det du eller jeg som fører samtalen?

Yves tidde, klok av erfaring.

Navnet Sibiu hadde imidlertid vakt en viss gjenklang hos disse menneskene. Franskmennene hørte ordet Nagyszeben bli mumlet, det var det ungarske navnet på Sibiu, eller som tyskerne kalte den: Hermannstadt.

– Er dere madjarer? sa baronen overrasket, for han trodde de bodde lenger øst.

De ristet på hodet, så han hadde nok rett likevel.

– Er Sibiu madjarsk, da?

– Nei, tysk, svarte verten på sitt eget språk, men likevel til å forstå for franskmennene.

Ja, det var det de hadde hørt: At Sibiu var overveiende tysk, at den var grunnlagt av tyskere for mange århundrer siden. Og at store deler av Siebenbürgen var befolket av madjarer, men ikke så langt vest som dette.

Kunne de ikke ha hatt litt mer hell med seg? Så det hadde vært mulig å kommunisere?

Imidlertid visste man åpenbart hvor Sibiu lå, for nå snakket flere i munnen på hverandre. Store, vidtfavnende håndbevegelser …

Det fremgikk av ord og geberder at det var langt til Sibiu, og at franskmennene måtte snu og ta samme vei som den de hadde kommet, og så rundt et eller annet sted, det var litt uklart.

Baronen lot dem forstå at han lurte på om man ikke kunne fortsette veien gjennom dalen.

Da smilte de bare og ristet på hodet.

– Hva heter denne landsbyen? spurte Yves.

Han måtte gjenta spørsmålet på flere forskjellige måter før han fikk svar.

– Târgul Stregesti.

Baronen så forvirret på sin nevø. – Târgul betyr landsby, så mye har vi lært. Men det tyder på at det finnes noe annet som også heter Stregesti.

Yves nikket. – Pleier vanligvis å være en borg. Eller en sjø.

– Her finnes da ingen sjø. Og noen borg ser jeg heller ikke. Men faktum er at de bare bruker betegnelsen Târgul når de vil skille mellom landsbyen og noe annet.

– Kan være skogen. Eller elven som renner igjennom her. Nåvel, skal vi ta inn på vertshuset?

I det samme hørtes skramlingen fra en vogn og hestehover som nærmet seg. Alles blikk ble trukket mot gaten, og der svingte en helt svart ekvipasje inn på torget. Folk reiste seg og hilste dypt. Franskmennene steg omsider av hestene sine.

Den mørkkledde kusken var så mager og blek som var han bare skinn og ben. Gardinet i vinduet i den lukkede vognen ble trukket til side, og en tilsløret dame så ut. Kusken steg av og åpnet døren. Baronen og Yves var så nysgjerrige på hvem som kom at de først ikke la merke til hvordan landsbyens beboere forsvant fra torget, en etter en. Da de endelig oppdaget det, var det bare kroverten igjen, og han så heller ikke akkurat overbegeistret ut.

Franskmennene hadde ikke hatt øyne for annet enn de to damene som steg ut. Den ene løftet med en grasiøs bevegelse floret fra ansiktet og avslørte et ualminnelig vakkert, typisk slavisk ansikt. Hun kunne vel være i førtiårsalderen, og at hun var vant til å herske og beherske, var helt tydelig. Håret hennes var svart og silkeglinsende som fuglevinger, og øynene var en av Salomos Høysanger verdige.

Den andre kvinnen var bare en ung pike, med et sky, nesten skremt uttrykk i de mørke øynene. At de var i slekt med hverandre, var tydelig, de hadde de samme fargene og samme vakre ansiktstrekk. Men det var like tydelig at den eldre dominerte den yngre fullstendig. Ja, Yves fikk det inntrykket at øynene til den søte unge piken desperat bønnfalt ham om hjelp.

Det vekket hans franske kavalerinstinkter.

Den myndige damen henvendte seg til kroverten. – Zeno, jeg ser at vi har fremmede på besøk. Presenter oss!

Kroverten Zeno så forvirret ut. Baronen, som ikke hadde forstått ordene, men likevel oppfattet meningen, snudde seg mot henne med et høflig bukk og sa på tysk, ettersom han regnet med at denne damen var kultivert nok til å kunne det språket:

– Madame, vi er så nylig ankommet at denne gode mannen ennå ikke har hørt våre navn. Tillat meg å forestille oss! Vi er franske adelsmenn, mitt navn er baron de Conte, og dette er min nevø Yves. Til Deres tjeneste, madame!

Til baronens store overraskelse svarte hun på hans eget morsmål: – Nå, franskmenn! Det var celebert besøk i denne bortgjemte dalen. Mine herrer, jeg er fyrstinne Feodora, datter av voivoden i denne delen av landet, og dette er min slektning Nicola. Har dere allerede tatt inn på vertshuset, eller …?

– Det har vi gjort, fyrstinne, svarte baronen, lettet over å slippe å bruke sitt særdeles famlende tysk.

– Vel, da skal vi ikke skuffe den gode mannen. Men i morgen må dere komme og hilse på oss. Det er bare å følge den veien vi kom.

De fulgte blikket hennes mot klippeskrenten og takket varmt for invitasjonen. Det ble avtalt en tid, og damene unnskyldte seg med at de måtte utrette de ærender de var kommet til landsbyen for. Vognen rullet ut fra torget.

En stund senere hadde de to adelsmennene fått seg mat og vin på vertshuset, og hadde trukket seg tilbake til et enkelt og gammelmodig, men rent og ordentlig værelse. De gikk til sengs og ble liggende og lytte til den store stillheten mellom fjellene.

– La du merke til noe nede i skjenkestuen, Yves?

Yves, som nesten hadde sovnet, rykket til og svarte søvndrukkent. – Nei, hva da?

– Jeg mener, nå har vi reist lenge i disse østlige delene av det habsburgske riket. Og hvor ofte har vi ikke sett eksempler på deres voldsomme overtro? På …

– Å ja! avbrøt Yves. – Nå vet jeg hva De mener, onkel. Disse evinnelige kransene og klasene av hvitløk som de elsker å henge opp på kroene som beskyttelse mot vampyrer. De hadde ikke det her!

– Nei, nettopp. Ikke flere enn det enhver kokk har hengende ved ildstedet. Hva skal vi slutte av det?

– At vi kan føle oss trygge for vampyrer, lo Yves.

– Jeg deler din munterhet, sa baronen. – For vampyrer og varulver er bare overtro for oss franskmenn. Jeg må spørre fyrstinne Feodora om det der i morgen. Om denne trakten er forskånet fra slike barnsligheter.

– Det må den være, sa Yves. – For menneskene her i Siebenbürgen er ellers hysterisk redde for disse ikke-døde blodsugerne. Hvitløk og kors og rosetorner strødd utover har vi jo møtt over alt! Men ikke her.

– Vel, det er jo betryggende å vite, klukket baronen. – Deilig at vi har møtt noen som kan fransk. Og fyrstinnen virket meget kultivert. Jeg gleder meg til å besøke henne i morgen.

– Mm, sa Yves mer tvilende. – La De merke til hvor despotisk hun var mot den stakkars unge piken? Det arme barnet var jo så kuet at det var en skam.

– Nei, jeg tenkte ikke over det. Jeg hadde bare øyne for den skjønne Feodora.

Yves var fremdeles betenkt. – Skulle vi ikke ri videre så snart det nærmet seg daggry?

– Sant nok. Men vi kan ikke fornærme en så fin dame.

– Datter av en voivod …, sa Yves. – Hva er en voivod?

– En meget fin tittel. Opprinnelig betydde det hærfører. Nå for tiden er det vel en valgt fyrste eller noe sånt. De er herrer over store områder.

– Men slår seg ned i en så gudsforlatt fjellandsby som denne? Det stemmer dårlig.

– Det var hennes far som var hersker. Hun kan ha trukket seg tilbake hit av årsaker vi ikke kjenner. Imidlertid forlater vi landsbyen så snart vi har besøkt de to damene. De kan sikkert også fortelle oss hvordan vi kommer til Hermannstadt – eller Sibiu eller Nagyszeben eller hva de kaller den her.

Baronen lød nokså irritert. Som de fleste franskmenn kunne han ikke begripe at ikke alle mennesker i verden snakket fransk.

En stund etter røpet det jevne åndedrettet at han sov. Men Yves sov ikke. For det første hadde han vondt i den høyre siden igjen, det hadde han hatt atskillige ganger i løpet av reisen, og smerteanfallene kom stadig oftere. Og for det andre kunne han ikke slippe tanken på den unge Nicola, som så tydelig hadde bønnfalt ham om hjelp.

En eventyrlysten ung dame som ikke likte å bli holdt i for stramme tøyler? Eller hadde hun det virkelig vondt?

Yves var tilbøyelig til å tro det siste.

Så skremmende stille alt var! Karpatenes fjelltopper sto vakt lenger borte, her omkring var det mest åser, høye nok, men de kunne ikke regnes som høyfjellsnatur. De var for skogkledde til det.

Den skogen, ja. Ubehaget sank inn over Yves igjen ved tanken på at de måtte gjennom det hersens området enda en gang for å komme ut av dalen.

Vel, bare de sørget for å begi seg i vei mens det ennå var dagslys, så gikk det vel på en eller annen måte.

En ulv hylte oppe i fjellene og fikk svar fra flere. Jo, han visste at Siebenbürgen var et tilholdssted for villdyr. Det vrimlet av ulver i skogene og på slettene.

Vel, det var i det minste et tegn på liv, tenkte han med en slags desperat humor. For maken til denne steindøde stillheten hadde han aldri opplevd.

Vampyrer … Yves følte på seg at de definitivt kunne slå bort enhver tanke på slike små elskelige vesener her omkring.

Men det var noe annet …

Det var noe sykt med hele trakten. Skogen var vel det verste eksempelet på det.

Og så en vettskremt liten jentunge!

Nicola måtte vite noe.

Yves ville sette alt inn på å få henne bort fra dette uhyggelige, gåtefulle stedet.

Onkelen fikk si hva han ville: Yves aktet å ta piken med seg herfra!