Margit Sandemo

Nattens demon

Originaltittel:

«Nattens demon»

Copyright © 1987 by Margit Sandemo

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsfoto: ©Shutterstock.com/Slava Gerj

Elektronisk utgave (første versjon), 2015

Copyright © 2015 by Schibsted Forlag AS

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7990-9

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

LANGT TILBAKE i tiden, for mange hundre år siden, vandret Tengel den onde ut i ødemarken for å selge sin sjel til Satan.

Han ble stamfar til Isfolket.

Tengel fikk løfte om jordisk vinning mot at minst én av hans ætlinger i hvert slektsledd skulle gå i tjeneste hos Djevelen og utføre onde handlinger. Deres tegn skulle være de kattegule øynene, og de skulle være i besittelse av trolldomsmakt. Og en gang skulle det fødes en som eide større overnaturlig kraft enn verden noen gang hadde sett.

Forbannelsen skulle hvile over ætten helt til det stedet ble funnet der Tengel den onde hadde gravet ned gryten han brukte da han kokte heksebrygget som manet frem Mørkets Fyrste.

Så sier legenden.

Den var nesten, men ikke helt sann.

Det som egentlig skjedde, var at Tengel den onde oppsøkte livets kilder og drakk av ondskapens vann. Han ble lovet evig liv og makt over menneskeheten, mot at han solgte sine etterkommere til den onde makten. Men tiden var dårlig, og han lot seg falle i dvale til det ville bli bedre tider for ham på jorden. Den gryten det ble hvisket om, var krukken med ondskapens vann, som han hadde latt grave ned. Nå ventet han imidlertid selv utålmodig på signalet som skulle vekke ham.

Men en gang på 1500-tallet ble det født en rammet ætling av Isfolket. Han forsøkte å vende det onde til godt i stedet, og ble derfor kalt Tengel den gode. Det er om hans familie denne sagaen handler, eller kanskje den først og fremst forteller om kvinnene i hans ætt.

En av ætlingene, Shira, klarte i året 1742 å nå livets kilder og hente det klare vannet som opphever virkningen av ondskapens vann. Men ingen har ennå funnet den nedgravde krukken. Og i bakgrunnen lurer angsten for at Tengel den onde skal våkne før dette skjer. Man vet nå at han skjuler seg et eller annet sted i Sør-Europa, og at det er en trollstemt fløyte som kan vekke ham. Derfor er fløyter Isfolkets store skrekk.

KAPITTEL 1

Fra 1901, der den forrige historien sluttet, må beretningen om Isfolket nå vende tilbake til 1894, til Vanjas merkelige historie.

Midnatt i gamle Gråstensholms sogn.

Natten var kald, månelys og trolsk. Folk sov, alle så nær som noen par som trasket hjemover fra et sent selskap. De gikk og pratet opprømt sammen og hadde ikke øyne for noe rundt seg.

Hadde de sett opp mot kirken, ville det kanskje ha gitt et sett i dem, men samtaleemnet deres – kveldens vertskap – var for interessant. De så bare på hverandre.

Kirketårnet avtegnet seg mot den månelyse himmelen. Akkurat der det firkantete grunntårnet gikk over til å bli rundt og smalnet av, var det en avsats med fire små ekstratårn, ett i hver himmelretning.

Men nå var det noe mer på den avsatsen.

Mot månen reiste en høy og smal, sittende skikkelse seg. Den satt rank som en rovfugl, men det var ikke noen fugl. Ikke noe dyr eller menneske heller. Mest lignet den en gargoyle, en av disse djevlefigurene som ruver på Notre-Dames gesimser for å påminne de vantro om hva som kan vente dem etter jordelivet.

Den satt med knærne trukket opp og hendene eller forlabbene på tårnkanten. Mellom de opptrukne skuldrene skjøt hodet frem med vaktsomme øyne som skuet ned på menneskekrypene på veien. De harde øynene fulgte skikkelsene som gikk der nede, fant dem uinteressante, og feide så suverent over landskapet fra sin opphøyede stilling.

Månen vandret langsomt og majestetisk over himmelen.

Menneskene var gått hver til sitt. Sognet, som ikke lenger ble kalt Gråstensholm, lå øde i den kalde natten.

Med ett lettet vesenet, og et par svarte, læraktige vinger foldet seg ut. Det seilte over jorden, søkte seg frem, lette etter et spesielt hus:

Lindealleen.

Vesenet var Nattens Demon. Hennes navn var Lilit. En gang hadde hun vært Adams første hustru, som ble skapt av Gud lenge før Eva ble til. Hun var en nattdemon, et selvstendig vesen som absolutt ikke ville underordne seg mannen, Adam, på tross av at de sammen avlet en mengde barn, fort og uavlatelig. Hun gjorde tydeligvis bare det hun selv syntes var morsomt, i motsetning til sin etterfølger Eva. Lilit hadde et hemmelig trylleformular, Sem Ham Forash, og da hun hadde uttalt det, forsvant hun opp i luften. Adam ville ha den praktfulle seksualpartneren sin tilbake og ba Gud om hjelp. Han sendte tre engler etter henne, men Lilit var blitt lei av Adam, som bare forsøkte å herske over henne, og nektet å komme. I stedet fikk Adam den vakre og føyelige Eva. Og det var jo praktisk for de tre sønnene deres å ha Lilits døtre å velge mellom da de skulle gifte seg. Lilit selv innlot seg med Adam igjen da han var blitt fordrevet fra paradiset, men det er en annen historie. I ettertiden har det lyktes henne å stelle i stand mye ugagn. Blant annet er det hun som er stammor til de underjordiske. Ikke rart at huldrer og bergkonger og alver og andre er så sensuelt anlagt!

Nattens Demon fant det hun søkte: en gammel, men velholdt gård med en døende lindeallé til. Trærne i alleen burde ha vært skiftet ut for lenge siden, men eierne turde ikke hugge dem ned. Da ville kanskje kommunen kreve at de forble borte for alltid. Det var snart ikke plass til alleer mer blant den nye bebyggelsen.

Slikt interesserte ikke Lilit. Hun hadde øynene rettet mot huset …

Hennes hjemsted var marerittenes skjulte grotte. Uhyggelige, forvridde boliger, der beboerne var groteske vesener fra menneskers syke fantasi.

Dit kom en gang for mange hundre år siden den mest gemene skapningen på jorden. En liten, inntørket mann som hadde levd så lenge at det knapt fantes noe menneskelig igjen i ham. Og umenneskelig var han, Tengel den onde. Den onde makten hans var så stor at alle de mørkets skyggevesener som bodde der, kom under hans vilje innen de hadde rukket å forstå hva som hadde skjedd. Lilit hadde hatet det, rast på grunn av det, hun med sitt behov for selvstendighet, men det hadde vært for sent, ingen kunne gjøre noe.

Egentlig hadde demonene ingenting imot å utføre onde handlinger, de kunne gjerne adlyde Tengel den onde. Men de ville ikke være slaver. Og det var de nå.

Så hadde han til alles lettelse forsvunnet. I mange hundre år var han borte, og marerittenes åndevesener, nattens mange demoner, trodde de kunne puste ut.

Til de uhyggelige tankene hans en dag trengte inn i deres boliger, søkte til de fant Lilit, den hovmodige, som han hadde hatt størst nytelse av å kue den gangen for lenge siden. Tankene hans var manende og forferdelig sterke. Og nå var hennes vilje i hans makt, hun følte seg stolt og satte sin ære i å gjøre som han sa. Alle demonene dyrket ham nå.

Oppdraget hennes var å plante et av sine avkom, en nattdemon, på Lindealleen. Der skulle avkommet leve og rapportere til ham hva de foretok seg. For Tengel den onde måtte spare på sine ressurser. Til stadighet å følge dem alle i tankene krevde så enorme anstrengelser at det slet ham ut. Han ventet jo på å våkne, og da måtte han være sterk. Ikke utslitt av å passe på de oppsetsige ætlingene sine. Det var egentlig bare i Isfolkets dal han skulle være med skinnbildet sitt. Til enhver tid å holde rede på hvor hver eneste en av hans etterkommere befant seg og om de gjorde noe som kunne mishage ham, ble for mye. Mishage ham gjorde de selvfølgelig uavlatelig, men rett som det var, kunne en eller annen gjøre noe farlig.

Derfor måtte han ha en spion. Hvem Lilit avlet denne nattdemonen med, var likegyldig, bare det var en riktig ondskapsfull skapning. En i hans ånd.

Første del av Lilits oppdrag var bare behagelig. Hun fant en stormdemon, som straks var villig til å ha samleie med den fremdeles meget vakre kvinnen.

Etter den liflige stunden var hun klar til å oppsøke Lindealleen.

Hun landet på taket, klørne grep fatt rundt mønet. De søkende sansene hennes fant ut hvor hun burde plassere det avkommet hun nå hadde født og holdt skjult i den ene hånden. Det var bare et lite mykt egg, ikke større enn et kirsebær. Lett å gjemme.

Tankene hennes fant veien hun burde bruke for å komme inn. Hun lettet på nytt, fløy til et vindu i annen etasje og gjorde seg så tynn som en tråd. Lett smøg hun seg inn gjennom en sprekk i vinduskarmen og sto i det utvalgte rommet.

En liten pike på omtrent ti år lå og sov i en seng. Det spilte ingen rolle, barnet ville aldri oppdage hva som befant seg i rommet, for nattdemoner er usynlige, de hører bare hjemme i folks vonde drømmer.

Øverst oppe i et hjørne av rommet var det et skap som ingen brukte. Det inneholdt en del gamle pyntegjenstander fra Isfolkets storhetstid, da de hadde arvet kostbare skatter av slektene Meiden og Paladin. Skapet var lite og åpent foran. Lilit flyttet noen av pyntegjenstandene til side og gjorde det bekvemt for det lille egget. La det på en blå fløyelspute lengst ut mot rommet. Den vakkert utskårne elfenbensskålen som hadde hvilt på puten, satte hun ved siden av.

Oppdraget var utført. Hun innprentet tanker om rapporter til den onde Tengel i avkommet sitt og gled ut gjennom vindussprekken igjen.

Men det var noe Lilit hadde glemt. Eller rettere sagt: Hun visste ikke helt hva hun hadde gjort. Hun visste ikke hvem barnet i sengen var.

En ætling av Isfolket, ja vel, men ikke noen rammet eller utvalgt. Vanja Lind av Isfolket måtte regnes som ufarlig.

Det var hun imidlertid ikke. Hun var datter av Ulvar, en av ættens forbannede. Men viktigere var det at hun var sønnedatter av Lucifer, lysengelen som ble styrtet ned fra himmelen og var blitt svartengel. Det burde Lilit ha visst. Men hennes innsikt var blitt sløret av en eller annen som ikke ville at hun skulle vite. Isfolket hadde mange forbundsfeller nå, uten riktig å være klare over det selv.

Så Vanja var ikke noen hvemsomhelst.

Hadde en annen ligget i det rommet, ville denne ikke ha merket noe. Vedkommende ville ha sett en pute med en skål ved siden av. Men Vanja så mer.

Det gikk en stund før hun oppdaget noe, for skapet, sto jo så høyt. Det var hennes plikt å tørke støv og holde det rent på rommet, men Vanja var ikke verdens mest pliktoppfyllende når det gjaldt husarbeid. Det var jo likevel ingen som så selve hyllen, man kunne bare skimte tingene der oppe. Hun behøvde da ikke å tørke støv der! Kanskje det var det Lilit hadde visst.

En kveld da Vanja hadde gått og lagt seg, la hun merke til et eller annet gråaktig oppe på hyllen. Hun rynket øyenbrynene for å se bedre. Hadde ikke den lille elfenbensskålen stått oppå puten, tro? Nå sto den ved siden av. Og i stedet lå det noe annet der; dette ukjente grå hvilte på puten.

Nå, da hadde vel Agnete flyttet litt om.

Men mamma Agnete pleide ikke å blande seg i hvordan det så ut på rommet til Vanja, så lenge det var rent og pent der. Mamma skiftet bare sengetøy og gjorde vanlig rent der inne hver fredag. Og kom inn med rene, nystrøkne klær. Ellers var rommet Vanjas private eiendom, det holdt Agnete fast på. For det er bestandig vanskelig å være alenemor for et barn, man vil så gjerne ta hensyn, ikke virke for dominerende. Ikke gjøre forskjell på sitt eget barn og stebarnet, i dette tilfellet Benedikte. Benedikte var Hennings barn, Vanja var Agnetes. Det kunne ha vært et sårbart forhold, men ingen av pikene følte seg tilsidesatt. Familien fungerte fint som den gjorde.

Hva var det som lå der oppe? Hun måtte se etter når det ble lyst.

Vanja sovnet og glemte alt sammen ytterligere en tid.

Det kirsebærstore egget hadde selvfølgelig vokst; allerede den kvelden hun så det første gang, var det som et hønseegg, for demonyngel vokser fort. Da hun igjen ble oppmerksom på det fremmede elementet oppe på hyllen, hadde hun rukket å bli elleve år.

Men da kunne hun ikke unngå å se noe!

Det var en sommerkveld, og hun ble liggende våken. Egentlig sto ikke skapet i en slik vinkel at hun så det fra sengen, det var bare når hun strakte seg mot hodegjerdet eller bøyde hodet bakover at hun kunne se det.

Nå gjorde hun det og for voldsomt sammen. Var det rotter i rommet?

Men det var ikke noen rotte. Det var noe som fort hadde klatret opp langs veggen og smettet inn i skapet. Noe som så på henne med intense, lysende øyne.

Som en liten stygg dukke?

At vesenet der oppe var like overrasket som hun, sto fullstendig klart. Vanja hadde stivnet i stillingen sin, med armene over hodet og nakken bøyd skarpt bakover. Men vesenet var like forstenet i sin posisjon. Og Vanja kunne meget tydelig merke hva det tenkte: «Ser du meg?» Ikke «Hva er du for en?» eller «Hjelp, kommer du og tar meg?» Men bare dette: «Ser du meg?» Som om det ikke var meningen at hun skulle gjøre det, som om vesenet trodde det var usynlig!

Ja, slik virket det faktisk.

Sekundene gikk, begge var like urørlige.

Hva i all verden er det der for et vesen? tenkte hun. Hjertet hennes dunket intenst, på grensen til overanstrengelse. Selvfølgelig var hun redd, vettskremt ved møtet med noe så utrolig ukjent, men hun var forundret også.

Det lignet mer et menneskebarn enn et dyr. Stort som et ekorn omtrent, med klør i stedet for negler, naken med kantete lemmer og en brystkasse der alle ribbena var synlige. Ansiktet var grotesk, men ikke frastøtende, jo, et vanlig menneske ville nok synes at det var uhyggelig, men ikke Vanja. Smale, helt gule øyne med loddrette pupiller som hos en katt, og da hun omsider gjorde en bevegelse, åpnet vesenet munnen og blottet hvite, spisse tenner. Mellom dem stakk en spillende tunge frem, kløvet som en slangetunge. Hudfargen gikk i en merkelig, grønnlig tone, og kinnbena var meget fremstående og skarpe. Vesenet var helt hårløst, men et par meget store, spisse ører stakk opp mot taket i skapet. Ned over kanten hang den søteste halen man kunne tenke seg, lang og med en pilformet spiss.

Etter å ha studert den fremmede skapningen en stund og vennet seg til synet av den, slappet Vanja av og hvisket: – Du var da et bedårende lite vesen!

Så smilte hun varmt. Vanja var et usedvanlig vakkert barn.

Vesenet viste tenner igjen, men også det hadde helt tydelig slappet av. Kanskje skulle det forestille et smil, det grinet? I så fall var det verdens mest ondskapsfulle smil.

Hun satte seg opp i sengen, vendt mot skapet. – Men hvorfor kommer du ikke ned? Her, se her, du kan vel ligge i dukkesengen min? Det må ha vært deg jeg så for lenge siden, og sannelig har du vokst siden den gang! Puten er jo altfor liten til deg, kom, så skal jeg re opp!

Dukkesengen hadde i mange år nå bare stått til pynt på Vanjas værelse, det var lenge siden hun hadde sluttet å leke med dukker.

– Hvis du lover å ikke være slem mot meg, skal jeg stå opp og gjøre i stand alt sammen. Men hopper du ned i hodet på meg, er det ut på feiebrettet. Har du forstått?

Slangetungen kom frem igjen, og det lød en hvesing. Men det virket som om det lille udyret forsto hva hun sa, i hvert fall meningen.

Med et prøvende blikk opp på skapet stakk hun føttene i tøflene og smøg seg bort til hjørnet der dukkesengen sto. Da hun sto på gulvet, reiste vesenet litt på seg, og Vanja så da med all ønskelig tydelighet at det var en liten gutt hun hadde som gjest.

– Neimen, mumlet hun. – Den når deg jo til knærne! Så besværlig det må være å ha det der dinglende!

Nå så hun tydelig at minimennesket flirte. Skjønt menneske var et galt ord.

– Er du en djevel? spurte hun.

Han skar en grimase, som om tanken ikke tiltalte ham.

Vanja hadde tatt dukken opp av sengen og rettet på sengetøyet. – En demon, da? Ja, det er du sikkert. Vi er vant til demoner i min slekt, skjønner du. En som het Tula forsvant sammen med fire stykker. Det vil ikke jeg gjøre, det synes jeg er dumt. Men du er så fryktelig liten! Hva heter du?

Nå virket demonungen irritert. Han skjønte vel ikke spørsmålet.

– Er du sulten? Skjønner du ikke det heller? Jeg synes du ser så mager ut. Her er et eple, vil du ha det?

Hun holdt det opp mot ham, og han sparket til det så det falt ut av hånden på henne.

– Nei, nå var du slem, sa Vanja. – Men tydeligvis spiser du ikke. I hvert fall ikke sånn som vi gjør. Vel, kommer du ned og prøver sengen?

Hun gikk bort og klappet innbydende på den. Brettet ned lakenet med blondepynt som mamma hadde sydd. Den lille demonen så skeptisk ut.

– Jeg skjønner at du ikke kan snakke, hvordan skulle du kunne det? småpludret hun. – Men du forstår antydningene mine ganske godt. Jeg synes du virker søt og hjelpeløs, helt alene i verden …

Herregud! Hjelpeløs? Søt? Men så var Vanja bare elleve år, og en ganske merkelig pike. Meget naiv. Åpen og barnslig, av og til forbausende klok.

– Men hva skal jeg kalle deg? pludret hun videre. – Sorgbarn? Etter Viktor Rydbergs «Singoalla». Nei, det passer ikke. Jeg kommer nok på noe. Hvis du vil bli hos meg, da? Det kan du godt.

Vanja hadde bestandig hatt et varmt hjerte for fugler og andre dyr og alle vergeløse skapninger. Hun var selv omgitt av kjærlighet fra hele familien. Fra pappa Hennings gamle foreldre Viljar og Belinda, fra Malin og Per Volden, fra storesøster Benedikte og «storebror» Christoffer Volden, som ikke var broren hennes i det hele tatt. Hun hadde vært minstebarnet i familien i alle sine år. Men nå hadde Benedikte fått en egen liten sønn, André, og nå var han yngst og ble mest forkjælt. Vanja var for stor til å være sjalu, hun puslet om treåringen André selv. Men med ett ble hjertet hennes fylt av en slags lykkefølelse. Her hadde hun sitt eget lille barn å ta seg av. Det gjorde henne ingen ting at han egentlig var stygg som juling og bestemt ikke hadde mye med menneskeheten å gjøre. Hun hadde hørt så mye om demoner, hadde selv lest mye av Isfolkets etter hvert meget omfangsrike slektskrønike, og hun hadde faktisk ofte tenkt at det kunne være spennende å få treffe en slik demon. Men hun var jo verken rammet eller utvalgt, så hun hadde ikke ventet seg det.

Plutselig ble hun skinnsyk. Ingen skulle få ta dette krypet fra henne! Det var hennes, bare hennes. Ingen skulle få vite om det.

Alt dette fortalte hun puslingen lavmælt, men han virket ikke imponert. Han bare flirte med spisse huggtenner og spillende tunge.

– Av og til ser du riktig ondskapsfull ut, sa hun bebreidende. – Du er bestemt ikke særlig snill.

Ynglingen hadde tydeligvis overveid hennes tilbud om sengeplass, for plutselig svingte han seg ut over skapkanten og pilte som en røyskatt nedover veggen. I neste øyeblikk hadde han hoppet opp i dukkesengen. Vanja fortet seg å løfte teppet så han kunne krype ned.

– Men du kan bare ikke løpe rundt så naken med denne dinglende tingesten! Du forfryser den eller skader den, skjønner du ikke det? Her! Her er et rent lommetørkle, det kan jeg brette til en bleie og ta på deg. Neimen, oi!

Smådjevelen hadde flirende iakttatt henne mens hun prøvde å få bleien under ham. Mens hun holdt på med det, reiste det omtalte lemmet seg til en utrolig lengde og hardhet. Vanja oppga øyeblikkelig eksperimentet og bredde fort over ham.

– Kjære vene, hvisket hun og satte seg på sin egen sengekant. Hun hadde jo sett samme fenomen hende med lille André da han var barn, og med husdyr … Men dette slo alt. En liten pjokk, så stor som et ekorn – og så med den utrustningen! Hun ble ordentlig forskrekket og temmelig rådvill med hensyn til hva hun skulle gjøre. Han var bestemt ikke menneskelig!

Men at han var et barn, sto klart. En demonunge. Kunne hun beholde ham? Kunne det være farlig, man visste jo så lite om demoner? Ikke engang Isfolkets demoner hadde vært særlig hyggelige. De hadde stått på Isfolkets side, ja. Men de var neppe til å stole på og gjorde sikkert ikke noe for andre hvis de ikke tjente mest på det selv. Og for utenforstående mennesker var de en katastrofe.

Hun så på ham igjen. Nå lå han så uskyldig med hodet på puten, de gule øynene var lukket og rundt munnen lekte et mildt, barnslig smil, bare som en myk skygge.

– Nei, sa hun bestemt. – Jeg kan ikke la deg lide vondt, du lille barn. Du er mitt ansvar. Du blir hos meg, og jeg skal ta meg av deg så godt jeg kan.

Hun bredde bedre over ham og gikk tilbake til sengen sin. Nattdemonen åpnet øynene på gult gløtt og fortrakk munnen i et lite, men utrolig djevelsk smil.