Margit Sandemo

Kvinnen på stranden

Originaltittel:

«Kvinnan på stranden»

Copyright © 1987 by Margit Sandemo

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsfoto: ©Shutterstock.com/Slava Gerj

Elektronisk utgave (første versjon), 2015

Copyright © 2015 by Schibsted Forlag AS

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7991-6

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

LANGT TILBAKE i tiden, for mange hundre år siden, vandret Tengel den onde ut i ødemarken for å selge sin sjel til Satan.

Han ble stamfar til Isfolket.

Tengel fikk løfte om jordisk vinning mot at minst én av ham ætlinger i hvert slektsledd skulle gå i tjeneste hos Djevelen og utføre onde handlinger. Deres tegn skulle være de kattegule øynene, og de skulle være i besittelse av trolldomsmakt. Og en gang skulle det fødes en som eide større overnaturlig kraft enn verden noen gang hadde sett.

Forbannelsen skulle hvile over ætten helt til det stedet ble funnet der Tengel den onde hadde gravet ned gryten han brukte da han kokte heksebrygget som manet frem Mørkets Fyrste.

Så sier legenden.

Den var nesten, men ikke helt sann.

Det som egentlig skjedde, var at Tengel den onde oppsøkte livets kilder og drakk av ondskapens vann. Han ble lovet evig liv og makt over menneskeheten, mot at han solgte sine etterkommere til den onde makten. Men tiden var dårlig, og han lot seg falle i dvale til det ville bli bedre tider for ham på jorden. Den gryten det ble hvisket om, var krukken med ondskapens, vann, som han hadde latt grave ned. Nå ventet han imidlertid selv utålmodig på signalet som skulle vekke ham.

Men en gang på 1500-tallet ble det født en rammet ætling av Isfolket. Han forsøkte å vende det onde til godt i stedet, og ble derfor kalt Tengel den gode. Det er om hans familie denne sagaen handler, eller kanskje den først og fremst forteller om kvinnene i hans ætt.

En av ætlingene, Shira, klarte i året 1742 å nå livets kilder og hente det klare vannet som opphever virkningen av ondskapens vann. Men ingen har ennå funnet den nedgravde krukken. Og i bakgrunnen lurer angsten for at Tengel den onde skal våkne før dette skjer. Man vet nå at han skjuler seg et eller annet sted i Sør-Europa, og at det er en trollstemt fløyte som kan vekke ham. Derfor er fløyter Isfolkets store skrekk.

KAPITTEL 1

Mange farer lurte på Isfolket.

Med deres tilknytning til både virkelige og skjulte verdener var de en utsatt folkestamme.

Den største faren utgjorde selvfølgelig deres egen stamfar, Tengel den onde. Men det fantes også andre som var ute etter dem, av forskjellige årsaker.

Et sted dypt inne i en skog lå noe og ventet. Det ventet på et medlem av Isfolket. Et helt spesielt medlem.

År etter år hadde det onde biet på sin tid der inne i skogens dyp. Ligget og ruget på hevn, som en aldri fullbyrdet vendetta. Fedrenes misgjerninger. En utilgivelig krenkelse som måtte gjengjeldes.

Et lite sumpete tjern, nærmest gjengrodd, en pøl som stinket av ondskap fra det som skjulte seg i dypet.

Det var så godt som utenkelig at den omtalte Isfolkætlingen skulle finne frem til akkurat det stedet i den dype skogen …

Men likevel skjedde det.

Hundre og femten år var gått siden den umåtelige krenkelsen var blitt tilføyet en av partene i vendettaen, blodhevnen. Mange, mange hundre år etter at den første ugjerningen ble begått, den som hadde startet det hele.

Og enda hadde ikke Isfolket vært innblandet, ikke fra begynnelsen. Det var bare en tilfeldighet som for drøyt hundre år siden hadde ført en av dem dit, som en allmektig hevner.

Og nå, år 1912, ble en annen ledet dit, ikke så mye av slump som av nysgjerrighet.

Nettopp den personen som det onde var ute etter!

André, Benediktes og Sanders sønn, hørte ikke til skolelysene i Isfolkets ætt. Benedikte var lei for det; hun la skylden på seg, for i Sanders familie fantes det jo professorer i lange baner.

«For noe tull,» pleide Sander å si. «Det finnes skarpe hjerner hos Isfolket også, og hva er det som er så spesielt med det å være intellektuell? Det følger ofte snobberi med det, det vet jeg fra mitt eget miljø. André er fin, han. Hvis han liker å arbeide med automobiler og andre motorer, så la ham det! Jeg er stolt av ham, er ikke du?»

Jo, det var det ingen tvil om. Så de la Andrés elendige karakterbok til side og lot ham holde på med sitt.

Dette året, 1912, da André var tyve år, var det uro ute i verden. Situasjonen mellom Europas fem stormakter, England, Frankrike, Russland, Østerrike-Ungarn og Tyskland, var ytterst spent. Men i Norge rådet det relativ fred. Der hadde man nok med å forsøke å få orden på det temmelig ferske norske samfunnet så godt det lot seg gjøre. Det sosiale ansvaret sto i forgrunnen, det var så mye som skulle tas igjen etter de seks hundre årene under andre makter. Industri, jordbruk, fiske, håndverket som holdt på å dø ut, alkoholpolitikk, kvinnebevegelse, religion, språk, skolevesen, partipolitikk, kultur, barnevern … Det var tusen løse tråder å nøste opp før man hadde klart å få en samlet helhet. Og patriotisk, gjenvunnet stolthet fantes det masser av hos nordmennene.

På Lindealleen gjorde man sitt for å skape et velordnet samfunn. Men Isfolket hadde på en måte alltid levd litt utenfor. De hadde arven sin, som de helst ikke snakket med andre om, den hemmet dem en del i sosialt samvær. Ikke så at de syntes de var mer interessante enn andre mennesker, det var vel heller slik at de følte seg en ørliten anelse som ulykkesbarn. Til tross for at de var meget stolte av sin slekt, følte de at de ikke helt ble akseptert. Det var vel bare overfølsomhet fra deres side, for sannheten var at de stort sett hadde et godt rykte på seg, som redelige og ærlige, men kanskje … en liten tanke eksentriske?

Det fikk de leve med.

André hadde ofte tenkt på Imres ord. Om at det skulle bli han som fant den rammede ætlingen i hans egen generasjon. Av og til hadde han lurt på om det ikke kunne være han selv som var rammet, men han var kommet til den konklusjonen at det var utelukket. Det samme gjaldt Vanjas lille datter, Christa, som han dessverre fikk studert altfor sjelden, for Frank holdt beinhardt på sine rettigheter som far. Det eneste usedvanlige ved henne var den ubetydelige spalten i tungen, ellers var hun så menneskelig at ingen kunne ane at hun hadde en demon til far.

Aller minst Frank …

Det hendte at medlemmene av Isfolket ble sinte på ham. Da visste de at de kunne drepe hans farsglede med et par ord. Men de gjorde det ikke. Det var synd på Frank. Det hadde bestandig vært synd på Frank. Og han oppdro piken godt, det kunne de ikke benekte.

Christoffers og Marits sønn Vetle ble gjenstand for intense studier fra Andrés side. Vetle var ti år nå, og en ordentlig rakkerunge, full av rampestreker. Men en rammet eller utvalgt? Nei, det lot det ikke til at han var. André ventet imidlertid lenge før han felte sin endelige dom.

Så gikk han til sin mor Benedikte og morfar Henning, som han regnet som de viktigste i slekten.

De satt en kveldsstund på senvinteren og hutret litt, til tross for kakkelovnens tapre forsøk på å varme opp den gamle stuen på Lindealleen. Men kulden utenfor var rå og trengte ubarmhjertig inn mellom de glisne vinduslistene. Benediktes brett med te og nybakte scones hjalp imidlertid utmerket mot den indre frossenheten.

– Nå har jeg undersøkt oss tre, Vetle, Christa og meg selv, sa André. – Og jeg kan sette min sjel i pant på at ingen av oss er rammet eller utvalgt.

– Hvem mistenkte du mest? lurte Benedikte på.

– Vetle. Men jeg har holdt øye med ham i mange år og stilt listige spørsmål og satt parapsykologiske feller for ham, og det er ingen ting der.

– Hvilken konklusjon er du så kommet frem til? spurte Henning.

André tidde og dyppet sconesen sin i teen så smøret fløt opp i blanke sirkler. – Antagelig den samme som dere.

De var tause en stund. Ville liksom ikke ta fatt på det nye problemet.

Til slutt sa Benedikte: – Den kvinnen på stranden, som Vanja møtte for tretten år siden. Oppe ved Trondhjemsfjorden. Hun fødte et merkelig barn.

– Med mange Isfolk-trekk, ja, sa Henning. – Jeg har tenkt mye på det der. Kvinnen, eller barnets far, kan ha vært av Isfolk-ætt.

De så på hverandre alle tre.

Så sa Benedikte: – Og da vet vi hvem det må gjelde.

– Christer Grips etterkommere, mumlet André.

– Ja, svarte Henning. – Hittil har vi aldri hørt noe om ham og hans eventuelle etterkommere. Men muligheten er der.

– I så fall kan vi ha utallige slektninger, sa Benedikte.

– Det behøver vi ikke å ha. Isfolket får aldri mange barn. Ett barn er det vanligste.

Benedikte sammenfattet: – La oss nå se! Christer Grip var to–tre år gammel da han forsvant år … var det 1777? Nå ja, der omkring. En rik mann tok ham til seg og fortsatte oppover mot Stockholm-traktene. Det er et stort sprang både i tid og rom derfra og til en fattig pike på stranden ved Trondhjemsfjorden.

Henning sa: – Hvis du skulle begynne å lete, André, så kan du ikke gå ut fra Christer Grip og hans tid.

Alle tenkelige forsøk ble gjort den gangen for å finne ham.

André nikket. – Jeg må begynne med kvinnen på stranden. Og så nøste slektstrådene bakover i tiden. Men særlig langt kommer jeg vel ikke.

– Nei, jeg er redd for det. Alt vi vet, er at hun het Petra og var blitt sviktet av alle.

André reiste seg. – Vent, jeg henter boken der Vanja har skrevet ned beretningen sin.

– Det er fint.

André var fort tilbake med en av de tykke bøkene i slektskrøniken.

– Få se nå, sa han og bladde. – Her er det. Vanja skrev virkelig sirlig.

– Akk, Vanja, sukket Benedikte. – Min lillesøster, som vi kunne gjøre så lite for!

– Jeg tror hun har det bra nå, sa Henning rolig. – Men den gangen Vanja møtte den stakkars Petra på stranden ved Trondhjemsfjorden, må hun ha vært femten år. Vanja, mener jeg.

– Ja, sa André. – Det var i 1899. Tretten år siden, altså. Petra var da sytten år.

– Stakkars lille pike, mumlet Benedikte.

André leste: – «Petra var en søt, enkel og enfoldig pike. Naiv i ordets beste mening. Hun må ha kommet skjevt ut allerede på et tidlig tidspunkt. Det første barnet ble tatt fra henne. Til vai … Jeg klarte ikke å oppfatte hva hun mente. Men Petra ble skamstemplet av hele byen, mens barnefaren, en gift herremann med sans for unge uskyldigheter, gikk fri. Han ble til og med regnet som en riktig sjarmør med virkelig drag på damene, hvisket en tjenestemann til meg.

Faren til Petras andre barn var en gutt som arbeidet på et jernstøperi i byen. Men han fikk ikke lov av foreldrene sine til å gifte seg, og spesielt ikke med en pike med så dårlig rykte.»

– Herregud, mumlet Benedikte oppgitt. – Disse moralistene, hva vet de?

André fortsatte med Vanjas opptegnelser: – «Jeg fikk ikke vite så mye om Petra, verken av henne eller av dem jeg hadde å gjøre med etterpå. Hun het Petra Olsdatter og var fra Bakklandet i Trondhjem. Moren var visstnok av god familie, men hun døde ung. Faren utviklet seg til en drukkenbolt som lot barna gå for lut og kaldt vann. Ble rasende første gang Petra ble med barn og kastet henne ut. Siden har ingen brydd seg om henne.»

– Kjære vene, hvisket Benedikte. – Kjære vene!

– Ja, det var jo ikke mye å gå ut fra, det der, sukket Henning. – Men noe har du da. Det var jo et lite forhør etter Petras død, så det må vel finnes en rettsprotokoll eller noe slikt. Så du kan få nærmere adresser.

– Ja, jeg tenkte nettopp på det, sa André. – Da synes dere jeg kan reise, da?

De så på ham. André var en stilig unggutt, med mellomblondt hår og øyne som så direkte på en, faste og ærlige. Han hadde jo tegnet til å bli meget vakker, men i tenårene var trekkene blitt mer kantete og grovskårne enn antatt, så nå lignet han like mye Benedikte som Sander. Men helhetsinntrykket var helt ypperlig. Kraftige, mørke øyenbryn, en sjenerøs munn og en nese som kunne ha vært mer formfullendt, men som passet inn i helheten på en utmerket måte. Hendene var store og så ut som om de var gode å ta i, og hele hans vesen hadde noe sindig over seg. Tillitsvekkende, det var det første inntrykket man fikk av André. Og det var nok ganske riktig. I motsetning til Vetle, som ikke virket fullt så pålitelig.

– Reis, du, sa Henning til André.

– Ja, det synes jeg du skal gjøre, samtykket Benedikte.

Gutten så lettet ut. Eventyret hadde nok lokket.

– Du tar vel toget? spurte Henning.

André trakk på det, vred på seg. – Jeg … vet ikke. Jeg har jo noen sparepenger …

Hans mor forsto hva han mente. – En automobil? Eller bil, som danskene sier.

– Men de er jo forferdelig dyre, fortet André seg å si. Henning og Benedikte så på hverandre.

– Kan du kjøre ordentlig, da? spurte Henning. – Automobilene går fort, vet du. Mange kilometer i timen, sies det.

– Jeg har prøvekjørt bilen til Christoffer, sa gutten. – Det er ingen kunst. Jeg kunne kanskje be om å få låne den?

– Nei, det synes jeg ikke, svarte Henning. – Christoffer trenger den selv, og automobiler er ikke noe leketøy. Nei, men jeg har vel en slant, jeg også, og din mor har sikkert noen sparepenger? Hva sier du, Benedikte? Skal vi la guttungen få sin vilje?

– Vi får vel snakke med hans far først, sa Benedikte.

– Men Sander har også en levende interesse for automobiler, så …

André så fra den ene til den andre av dem med et smil som bare ble bredere og lykkeligere.

Han kjørte gjennom Sør-Trøndelag i den nye automobilen sin. Da han startet, hadde den vært blank og fin. Nå kunne man knapt se fargen på lakken, og den knirket verre enn et gammelt kirkeorgel. To ganger på turen hadde bensinen sluppet opp – for langt mellom bensinhandlerne – og han hadde måttet skyve den foran seg eller gå flere kilometer.

Men nå nærmet han seg målet.

Bilen, som André moderne foretrakk å kalle den, var en T-Ford, direkte fra fabrikken. Den var svart og høy og åpen, men med et tak som stakk frem over førersetet. Innvendig var den trukket med glinsende skinn, velpolstret og elegant, og den hadde lykter og pneumatiske hjuldekk og et horn som André nok brukte litt vel flittig. Spesielt når det gikk unge piker på veien …

Han var umåtelig stolt av bilen sin. Ganske visst delte han kostbarheten med sin far, men dette var jomfruturen både for bilen og André. I hele Norge fantes det bare omkring fem hundre automobiler, og når to av dem tilhørte Isfolket, måtte man vel kunne si at de var godt stilt.

De første milene hadde han sunget høyt bak rattet for å gi luft for sin jublende glede. Han var konge, han var suveren på veien!

Etter hvert ble han nok mer dempet; det var ikke alltid så lett å komme frem. Elendige veier av og til. Og så var det frykten for at han skulle slippe opp for bensin. Og en liten motorfeil hadde oppstått en gang, men der kom Andres tekniske kunnskaper til nytte. Han var midt i ødemarken, i nærheten av Dovrefjell, og han hadde reparert feilen selv. Slikt styrket selvtilliten.

Det var morsomt å vekke oppmerksomhet langs bygdeveiene.

Sør-Trøndelag …

Isfolkets dal.

Nei, han skulle selvfølgelig ikke lete etter den, André hadde ingen slik lengsel. Særlig ikke etter Vanjas beretning derfra. Alle av Isfolket burde holde seg borte fra den, til … til den rette kom.

Men naturligvis skjelte André mot vest! Kunne det være der, tro? Eller der?

Han så ingen fjell som var høye nok.

Det første han gjorde i Trondhjem, var å ta inn på et hotell. Ettersom han hadde en ny (men støvete) automobil, ble han på tross av sin unge alder behandlet med bukking og skraping og fikk et bra rom. På hele turen hadde André begeistret erfart hvilken nytte han hadde av bilen, ikke bare på veiene. Bil betydde status. At hans mor Benedikte hadde sørget for at han var pent kledd, bidro også til inntrykket. Andrés troverdige vesen og åpne blikk gjorde resten.

Han behøvde jo ikke å fortelle noen at han bare var tyve år.

Da han hadde fått seg et bad i badeværelset lengst borte i korridoren, med treribber på gulvet og høyt badekar på løveføtter og med gurglende rør, tok han på seg rene klær og spiste en god lunsj i den nesten tomme spisesalen. En trio spilte borte på et podium i hjørnet med palmeblader som kilte dem i håret; det var en wienervals som ble mishandlet med et bedrøvelig tempo og enda tristere ansiktsuttrykk. Da André ankom, prøvde trioen å tilfredsstille hans ungdommelige smak med en feiende «Alexander’s Ragtime Band». Han hadde aldri hørt noe så miserabelt, rytmisk sett.

Etter lunsjen, som virkelig var god, spurte han etter veien til magistraten og innledet dermed sin leting etter Petra Olsdatters herkomst. Eller hennes dødfødte barns.

Det gikk en stund med til å bli loset rundt i de forskjellige forvaltningsgrenene før han kom riktig. En svartkledd dame med høyhalset kjole og dinglende lorgnett tok imot ham. André, som hadde respekt for alle damer som våget å ha et yrke, behandlet henne med ærbødighet, og det likte hun.

– Jeg leter etter en fjern slektning av meg, sa André. – Og for å finne frem, må jeg gå via et forhør som ble holdt i retten her i Trondhjem år 1899.

– Jaha. Hva gjaldt forhøret?

– En ung pike, Petra Olsdatter, tok livet av seg nede på sjøstranden den 14. juli det året. Min tremenning var til stede og forsøkte å redde hennes ufødte barn, men det mislyktes. Den unge Petra rakk imidlertid å ytre noen ord som tydet på at hun eller det dødfødte barnet var av vår slekt.

Damen, som var av ubestemmelig alder, bladde allerede i protokollene.

– Men de er jo døde, begge to?

– Ja, men det gjelder en arv, løy André. Eller kanskje løy han ikke, det dreide seg jo om den onde arven. – Jeg må finne ut om det fantes andre slektninger. Må nøste opp hennes eller barnets stamtavle.

Nå hadde damen tydeligvis funnet rettsprotokollen, for etter at hun hadde lest litt, tittet hun undrende opp på André. Han kunne lese reaksjonen i ansiktet hennes: Kunne denne velkledde, kultiverte unge mannen være i slekt med et så simpelt individ som det Petra Olsdatter åpenbart hadde vært?

André besvarte det uuttalte spørsmålet hennes. – Vi rår ikke bestandig over vår skjebne.

– Sant nok, mumlet hun. – Men herren vil kanskje lese selv?

– Ja takk.

– Det er i orden, hvis De sitter ved bordet der borte og ikke tar boken ut av rommet.

– Takk! Kan jeg gjøre notater?

– Naturligvis!

I den stille salen, der alt som hørtes, var skrapingen av sekretærenes stålpenner og spredte replikker fra et par lavmælte besøkende, satt André og gjennomgikk hele den tragiske historien igjen. Det var en merkelig og vemodig følelse å se Vanjas navn skrevet der; flere ganger sto det nevnt.

Det meste av innholdet i protokollen kjente han allerede, men han lette ivrig etter nye opplysninger å gripe fatt i.

Petras siste adresse fikk han. Og den til barndomshjemmet hennes. Utmerket! Og enda bedre: Navnet på den siste barnefaren sto nevnt. Egil Holmsen. Adressen sto der også. Nå begynte det å hjelpe. Det sto til og med en liten anmerkning om at Petra allerede en gang tidligere var kommet galt av sted. «Innlatt seg med en av byens bedre herrer», som det sto. André skar en grimase. Men selvfølgelig sto ikke navnet på den bedre herren. Vel, han var uvesentlig, det var ikke hans barn som eventuelt var et rammet Isfolk-barn.

Det var den siste barnefaren André måtte finne. Egil Holmsen. Og så Petras egne slektninger. Det kunne være fra henne arveanleggene kom.

Hvis det nå var noen.

Helt tilbake til 1700-tallet måtte han lete. Det sto for ham som en uoverkommelig vanskelig oppgave. Eller i hvert fall måtte han tilbake til begynnelsen av 1800- tallet, for hvis Christer Grip var født i 1774, måtte han ha levd et stykke inn i neste århundre.

Han for sammen ved stemmen til den svartkledde damen, og oppdaget at han hadde sittet og stirret ut i luften i mange minutter.

– Unnskyld, mumlet han. – Jeg hørte ikke hva …

– Fant De noe? spurte hun.

Til tross for de strenge klærne og det ytterst reserverte ansiktsuttrykket var det noe merkelig tiltalende ved henne. Kanskje i stemmen eller bevegelsene? Nei, begge deler var like kantete og tverre. Han så nøyere på henne. Alderen gjettet han seg til. Mellom førti og femti år. Antagelig ugift. Det gråblonde håret var litt for stramt tilbakestrøket og oppsatt i en knute, trekkene var ikke på noen måte spesielle. Ganske fine; alderen begynte å vise seg i rynker rundt øynene. Små linjer nedover ved munnvikene. Ikke noe menneske man så to ganger på.

– Ja takk, nå har jeg fått flere adresser å gå etter, svarte han.

Stemmen tok avstand fra ordene hennes: – Hvis det er noe jeg kan stå til tjeneste med …

– Takk, men jeg kan ikke legge beslag på Deres tid med dette.

Hun skar en liten grimase. – Å, arbeidsdagen min her er ikke særskilt spennende.

Så hun var såpass menneskelig likevel?

– Vel, i så fall, smilte han fort. – Da kan jeg kanskje få komme med et spørsmål?

– Så gjerne!

André viste henne notatene sine hjemmefra. – Se her, her står det at lille Petra nevnte noe om det første barnet. «På vai …» Hva betyr det?

Kvinnen var kvikk i oppfattelsen. – På vaisenhuset, uten tvil.

– Hva er det for noe?

– Et hus der de tar imot barn som er uten omsorg. Et beryktet sted. Jeg vet faktisk ikke om det eksisterer lenger, det har vært snakk om å nedlegge det. Nå kalles det vel barnehjem, men det gamle navnet vaisenhus henger ved som en vemmelig, klebrig plasterlapp. Men det er en feil her, bemerket hun.

– Jaså? Hva da?

Hun lette i notatene hans fra Lindealleen med pekefingeren. – Her står det at Petra Olsdatter var sytten år da hun døde.

– Det var det hun sa til min kusine.

– Men hvis De ser i rettsprotokollen, så var hun født år 1880.

André så nærmere etter. – Ja, så sannelig! Da må hun ha vært nitten år. Men hun var jo døende, så hun snakket kanskje snøvlete. Eller var kanskje ikke helt klar i hodet. Ja, jeg syntes også det var temmelig voldsomt at en syttenåring allerede skulle ha to barn. Takk for Deres iakttagelse! Og jeg har observert noe annet i protokollen: Ved forhøret hadde en eller annen – kanskje en slektning – etterlyst en medaljong som Petra skulle eie. Den fantes ikke noe sted.

– Interessant, sa damen. – Vel, en medaljong forsvinner så lett.

– Det var synd, sa André. – Den kunne kanskje ha sagt oss noe.

Han la merke til at han hadde sagt «oss», og fortet seg rødmende å spørre etter adressen til vaisenhuset. Den fikk han.

Deretter takket han for all hjelp og forlot bygningen.

Han hadde tid til et besøk til denne dagen. Og da valgte han naturlig nok Petra Olsdatters foreldrehjem i Bakklandet.

Mens han gikk gjennom Trondhjems gater og over broen – for han stolte ikke på at automobilen kom frem i alle disse smale gatene – tenkte han på at her hadde Silje gått en gang for mange århundrer siden. Ensom, redd og frossen og hjemløs. Samtidig hadde Charlotte Melden vært ute med det nyfødte barnet sitt. Samme natt hadde Silje møtt både Tengel og barnet Sol og Heming Fogdedreperen.

Det måtte ha vært en underlig natt!

Isfolkets skjebnenatt, da grunnen ble lagt for den nye ætten, den som kjempet for det gode i stedet for å gå Tengel den ondes ærender.

André lurte på hva Silje og de andre ville ha tenkt hvis de hadde visst hva som hadde skjedd med Isfolket siden. Alle dets skiftende skjebner.

Tengel den gode visste …

Men nå var det lenge siden han hadde vist seg. Etter at Lucifer kom inn i bildet, hadde deres forfedre overlatt ansvaret for Isfolket til svartengelens etterkommere. Marco. Og nå Imre.

De samarbeidet med forfedrene, hadde Marco sagt. Tengel den gode visste alt som skjedde.

André fikk et stikk i hjertet ved tanken på Marco. Han savnet ham dypt. Men Marco ville ikke vise seg mer. Var vel ganske gammel nå også? I stedet var Imre, den lyse og milde, kommet.

Men han hadde bare vært på Lindealleen en eneste gang. Da han sto i døren en frossen morgen med den spede Christa i armene sine. Siden hadde de ikke hørt fra ham.

Men på den annen side fløt livet rolig for dem alle nå. De hadde ikke bruk for overnaturlig hjelp.

André var kommet inn i et bedrøvelig slumområde, og det knyttet seg inne i ham. Hvis det var her Petras far …

Men det var det ikke. Små, men relativt velholdte hus avløste elendigheten, og han fant den riktige adressen.

Trakk pusten dypt et par ganger før han banket med dørhammeren.

Han hørte barn leke på gårdsplassen innenfor. Leken stilnet.

Så kom ivrige føtter løpende, og porten ble åpnet med et visst besvær.

Fire–fem unger stirret nysgjerrig ut på ham. Ikke særlig rene, ikke særlig godt tørket under nesen.

– God dag, sa han høflig. – Bor det en mann som heter Ola eller Ole her?

Stirringen ble mer intens.

En dør ble åpnet inne på gårdsplassen, og en kvinnestemme ropte: – Hva er det, unger? Hvem er det som kommer?

De slapp nølende André inn gjennom porten, og han fant frem til døren der kvinnen sto, med strittende hår og en skurebøtte i hånden.

Han gjentok høflig spørsmålet sitt.

– Ola? Her finnes ikke noen Ola, sa hun avvisende. – Ingen Ole heller.

– Har det aldri bodd noen ved det navnet her? Hun rynket øyenbrynene. Hun var påfallende mager og fattig, men satte tydeligvis sin ære i å holde det rent omkring seg.

– Jo, men det er lenge siden, sa hun kontant.

– Det må ha vært …

André regnet fort etter. Når kunne det ha vært at Petras far hadde kastet henne ut? Året 1899 var hun sytten, nei, nitten år gammel. Hvis hun fikk det første barnet et par år tidligere? Ja, herregud, hva hadde de tenkt på, en syttenåring kunne da ikke allerede ha fått et barn, det var klart at det var mulig, men i så fall måtte hun ha vært omkring femten år første gang. Og barnet var blitt til da hun var i fjortenårsalderen. Nei, det lød barokt, selvfølgelig hadde Petra vært nitten år da hun og Vanja møttes!

Vel, det var en parentetisk tanke. Endelig var han kommet frem til et årstall:

– Det må ha vært omkring 1897.

Kvinnen funderte. – Jo, det kan stemme, sa hun så. – Det bodde en Ole Knudsen her, men det var før min tid.

– Hvor … er han nå?

– Han er død.

Pokker, tenkte André. Høyt sa han: – Men hans familie?

– Ikke vet jeg. Vent litt!

Hun ropte med skingrende stemme innover i huset: – Mor, hadde Ole Knudsen noen familie?

Det kom et utydelig, pipende svar inne fra. Kvinnen i døren «oversatte»:

– Han hadde en datter, sier hun. Men hun kom i ulykke.

Ja takk, det vet jeg, tenkte André. – Var hun eneste barn?

Nytt spørsmål inn i huset. Svaret kom straks.

Kvinnen snudde seg mot André. – Mor sier at han hadde en sønn også. Men han døde i kverka.

Hva nå det kunne være for sykdom. André trodde det bare var noe hester fikk.

– Som voksen?

Enda et replikkskifte mellom døren og rommene.

– Nei, han var visst bare seksten år, stakkars gutt. André turde ikke spørre om Ole Knudsen hadde noen søsken. Hans opplysningskilde virket lett irritert. I stedet tok han opp pengepungen sin og ga henne en slant for «uvurderlige opplysninger», som han kalte det. Nå kunne han ha spurt mer, for konen så mer velvillig ut, men han hadde fått noe å spinne videre på, så han ba om å få lov til å komme tilbake hvis han skulle få bruk for å vite mer. Det fikk han lov til, bekreftet hun med et nikk.

Barna, som hadde hengt rundt ham, løp for livet for å komme først til porten og holde den åpen. Han fant frem noen småmynter og ga en til hver enkelt av dem.

Han lå antagelig godt an der i gården.

Mer rakk han ikke den dagen. Han gikk tilbake til hotellet og satte opp en liste over det han hadde og det han burde gjøre dagen etter.

André gikk tidlig til sengs. Reisen satt fremdeles i kroppen hans som en svak summing. Han sovnet omgående.

Nette Mikalsrud låste opp døren til den lille leiligheten sin. Som vanlig slo den gammelmodige trivselen imot henne inne fra. Her hadde hun og moren bodd de siste tredve årene. Nå var moren død, og Nette bodde her alene.

Egentlig het hun Antonette, men hadde aldri kunnet fordra det navnet. Så da de begynte å kalle henne Nette allerede da hun var barn, tok hun takknemlig imot kjælenavnet.

Hun hadde vært et vakkert og elsket barn. Men da faren døde, viste det seg at moren klamret seg til sin eneste datter og kvalte alle hennes drømmer om romantiske unge menn som lå på kne for henne.

Økonomien hadde vært en katastrofe for de to enslige damene. Noe måtte gjøres, og Nette søkte resolutt en elendig stilling som bud på kommunehuset. Moren ble selvfølgelig nærmest hysterisk; en ung familiepike arbeidet ikke, og absolutt ikke i et så usselt yrke. Og hva skulle hun, moren, gjøre om Nette var borte hele dagen?

Arbeide i huset, sa den unge piken kontant. Noen måtte jo gjøre det også. Men det hadde jo Nette alltid gjort? Ja, ville moren ut og tjene penger, kanskje? Nei, nei, den eldre kvinnen var rystet. En slik tanke!

Med tiden begynte samarbeidet å fungere. Nette var flink og intelligent, og en våken ung kvinne kunne behøves til viktigere ting enn å løpe småærender og koke kaffe til kommunekontoristene. Hun fikk en bedre stilling, og moren var henrykt over pengene som kom inn.

Årene gikk. Nette avanserte. Moren døde.

Det var denne dagen Nette oppdaget hvor skremmende tomt livet hennes var.

Tankefullt tok hun av seg den store hatten med kunstige kirsebær i en klase på bremmen. For første gang på lenge så hun seg ordentlig i speilet.

Hun så virkelig forskrekkelig gammel ut med den lorgnetten dinglende i en snor! Hun kunne ha den liggende i et etui i lommen, det ville være bedre. Og håret …?

Hun løsnet det forsiktig med begge hender. Tok prøvende i den høye, stive kraven, holdt den litt ut fra halsen.

Bedrøvelig! Bedrøvelig var det hun så i speilet, denne halvgamle kvinnen så totalt blottet for sjarm.

Raskt begynte hun å stelle i stand mat og tørke støv av bord og hyller i den lille ensomme leiligheten sin.