Margit Sandemo

Vandring i mørket

Originaltittel:

«Vandring I mörkret»

Copyright © 1987 by Margit Sandemo

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsfoto: ©Shutterstock.com/Slava Gerj

Elektronisk utgave (første versjon), 2015

Copyright © 2015 by Schibsted Forlag AS

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7992-3

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

LANGT TILBAKE i tiden, for mange hundre år siden, vandret Tengel den onde ut i ødemarken for å selge sin sjel til Satan.

Han ble stamfar til Isfolket.

Tengel fikk løfte om jordisk vinning mot at minst én av hans ætlinger i hvert slektsledd skulle gå i tjeneste hos Djevelen og utføre onde handlinger. Deres tegn skulle være de kattegule øynene, og de skulle være i besittelse av trolldomsmakt. Og en gang skulle det fødes en som eide større overnaturlig kraft enn verden noen gang hadde sett.

Forbannelsen skulle hvile over ætten helt til det stedet ble funnet der Tengel den onde hadde gravet ned gryten han brukte da han kokte heksebrygget som manet frem Mørkets Fyrste.

Så sier legenden.

Den var nesten, men ikke helt sann.

Det som egentlig skjedde, var at Tengel den onde oppsøkte livets kilder og drakk av ondskapens vann. Han ble lovet evig liv og makt over menneskeheten, mot at han solgte sine etterkommere til den onde makten. Men tiden var dårlig, og han lot seg falle i dvale til det ville bli bedre tider for ham på jorden. Den gryten det ble hvisket om, var krukken med ondskapens vann, som han hadde latt grave ned. Nå ventet han imidlertid selv utålmodig på signalet som skulle vekke ham.

Men en gang på 1500-tallet ble det født en rammet ætling av Isfolket. Han forsøkte å vende det onde til godt i stedet, og ble derfor kalt Tengel den gode. Det er om hans familie denne sagaen handler, eller kanskje den først og fremst forteller om kvinnene i hans ætt.

En av ætlingene, Shira, klarte i året 1742 å nå livets kilder og hente det klare vannet som opphever virkningen av ondskapens vann. Men ingen har ennå funnet den nedgravde krukken. Og i bakgrunnen lurer angsten for at Tengel den onde skal våkne før dette skjer. Man vet nå at han skjuler seg et eller annet sted i Sør-Europa, og at det er en trollstemt fløyte som kan vekke ham. Derfor er fløyter Isfolkets store skrekk.

KAPITTEL 1

Skrittene deres knaste svakt der de tok seg frem over småsteinene i gangene. Karbidlampene suste. Når de sa noe, gjallet stemmene langt bortover, nedover, eller slo mot usynlige vegger.

Innimellom oppsto et enormt ekko. Det var når de kom inn i de veldige hvelvene av over femti meters høyde.

Scenerier av en utrolig skjønnhet åpnet seg for dem etter hvert som de tre unge mennene langsomt tok seg frem. Dryppsteinssøyler i de mest fantastiske formasjoner avløste hverandre. Noen kunne ligne nesten nedbrente lys, i dempede og likevel strålende farger. Andre lignet sovende troll. Fra taket strakte stalaktitter av kalksinter seg ned, glinsende hvite eller gul- eller rødskimrende, av og til nesten gjennomsiktige. Fra gulvet i grottene raget lignende søyler opp, stalagmittene. De kunne nå svimlende høyder; enkelte steder var de så smale at det så ut som om de kunne brekke når som helst.

Slik hadde de imidlertid stått i tusener av år.

Men de tre unge forskerne betraktet bare steingruppene med halv interesse. Dette var nå engang turistenes del av det store grottesystemet. Velkjent og kartlagt. Forskerne ville se andre områder.

De hadde med seg en innfødt fører, ellers ville de ikke ha fått lov til å ferdes inne i dette evige mørket. Men føreren kjente dem godt, det var ikke første gang de vandret gjennom mørket på denne måten.

De tre kunne se ryggen hans langt foran seg. For han var mer vant enn de til det riflete gulvet i disse gangene. Det var tidsaldere av erosjon som hadde furet klippegrunnen på denne måten, og egentlig var det ikke ofte de kom inn i områder med spredt småstein. For urtidens elv hadde skyllet bort alt og gjort klippegulvet nakent.

De snakket ikke sammen. Gikk bare rause og målbevisste gjennom de allerede kjente partiene. For nå skulle de oppsøke et område som til og med føreren var ukjent med.

Stedet var Adelsberg, Slovenia.

Året var 1914.

Adelsberg var Østerrike-Ungarns navn på landsbyen. Det var der Sølve Lind av Isfolket ble henrettet år 1779, og hans lille ulykkelige sønn Heike gråt over hans skjebne. Den eneste i verden som kunne sørge over Sølve av Isfolket.

Slovenernes eget navn på byen var Postojna.

Der ligger Europas største og vakreste dryppsteinsgrotter. Allerede på 1200-tallet kjente man til «den gamle grotten». I sitt dødsøyeblikk hadde Sølve stirret rett inn i åpningen til denne grotten – og forstått.

År 1818 fant man ut at grottesystemet var uendelig mye større enn man først hadde trodd. En gang hadde elven Piuca rent der og oppløst kalksteinen, slik at det hadde dannet seg hulrom. Nå forsvinner Piuca ned i et sluk høyt oppe og renner på et lavere nivå forbi det enorme nettverket av ganger og huler under fjellet.

Turister og grotteforskere fant naturligvis veien dit. Det ble sørget for en «farbar vei» for turistene, så de ikke gikk seg vill inne i fjellet og kanskje styrtet ned i bunnløse sjakter.

Forskerne sto litt mer fritt. Men også de måtte selvfølgelig ha med seg førere, robuste karer fra trakten.

Mange som har besøkt Postojna-grottene, sier at man har ikke sett verden i alle dens perspektiver før man har vært der.

Det er nok en riktig bemerkning. Man kan kjøre med en liten jernbane en og en halv kilometer omkring inne i fjellet, og det er en eventyrlig opplevelse, også for de mest blaserte.

Men den samlede lengden av ganger på kryss og tvers inne i fjellet er utrolig mye større. Der dreier det seg om flere mil av hittil kjente forgreninger.

Det året, 1914, da de unge forskerne og føreren deres lette seg frem i mørket, var imidlertid store partier ennå uutforsket, noen jernbane fantes det naturligvis heller ikke der inne.

Føreren stoppet og ventet på dem.

På tysk sa han: – Vi kommer nå til en trang sjakt, det er godt at dere er små og slanke alle sammen. Vi må bruke tau, for selv om inngangen ser flat ut, vender den fort rett ned, og det er en sjakt med et halvt taus dybde ned til neste plan.

De nikket sammenbitt og gjorde seg klare.

Å la seg gli ned i et ukjent rom var de vant til. En etter en tok bakken mykt nede i en ny gang og fortsatte etter føreren bortover en temmelig utilgjengelig passasje, med stalagmitter som sperret veien over alt.

Føreren stoppet. – Så langt som hit kjenner vi denne grenen, sa han med lav stemme. – Jeg og en til har vært et stykke lenger inne, men vi … snudde.

– Var det stopp?

– Ikke gangmessig.

Mer sa han ikke. Ikke om det. Derimot la han til: – Det sies at andre har vært der også. For en femogtyve år siden. De måtte også snu.

– Av samme grunn?

– Kan ikke tenke meg annet. De døde etterpå, så man rakk ikke å spørre.

Den yngste av de tre mennene sa kjekt: – Men vi fortsetter! Ikke sant?

– Selvfølgelig, sa de andre med overbevisning. Føreren sa ingenting.

Det ble meget vanskelig å forsere den neste opphopningen av stalagmitter – altså de steinsøylene som vender oppover. Av og til var det så trangt at de måtte presse seg forbi, og et sted så de merker etter at noen hadde hugget løs splinter av klippeveggen for å lage en passasje.

– Det var nok de som var her tidligere, mumlet føreren.

En av lyktene sluknet og ville ikke vise tegn til liv igjen. Eieren følte seg nesten forlatt.

Da de møysommelig hadde famlet seg videre og syntes de hadde skrapet opp hofter og knær og albuer i tusen år, stoppet de opp.

– Hva er dette? spurte en av dem vantro.

– Jo visst, sa føreren tørt. – Det sitter i, kjenner jeg.

Alle sammen snuste i luften.

– Gud bevare meg vel, mumlet en annen.

– Svak er den, sa den tredje. – Men en så forferdelig stank!

– La oss gå videre!

De fortsatte, langsommere og mer dempet i sin iver nå.

Stanken tiltok. Til slutt stanset en av dem.

– Nei, jeg klarer ikke mer, jeg blir dårlig! De andre hostet.

– Gikk dere så langt sist? spurte en føreren.

– Nei, nei! Ikke tilnærmelsesvis!

– Hva kan det være?

De trakk prøvende inn den kvalmende lukten.

– Har aldri kjent noe lignende, mumlet en av mennene. – Det er et eller annet uhyggelig gammelt som gjennomsyrer klippeveggene. En kjemisk forbindelse?

– Noe dødt dyr er det ikke, selv om stanken er råtten nok.

Føreren, som var en enkel, men kultivert mann, sa lavt: – Det lyder selvfølgelig dumt. Men jeg synes det lukter … ondt, på en eller annen måte. Ondskapsfullt, altså.

Han flirte litt for å ta brodden av ordene sine, men de andre smilte ikke.

– Jeg kunne si det samme selv, sa en av mennene.

– Hadde det ikke vært for at dragenes tid er forbi, sa den yngste, – så kunne man tro vi var kommet inn i dragens egen hule.

– Vi snur, sa en av de andre.

– Et par meter til, bønnfalt den tredje.

– Ikke jeg, sa føreren. – Da får dere gå alene.

De diskuterte en stund. Den yngste tok et par skritt og lyste foran seg.

– Vi kommer ikke lenger, sa han tonløst. De snudde seg mot ham.

I skinnet fra lykten hans så de en sjakt åpne seg foran føttene på ham. Rett ned i et kompakt mørke forsvant den.

Og det var derfra stanken kom. Senere, da de var vel ute i frisk luft igjen, kunne de ha sverget på at de hadde sett støvlignende damper stige opp fra avgrunnen.

De gikk aldri dit mer. Ingen andre heller. For føreren sperret av gangen allerede der de hadde tatt seg ned med et tau. «Gjennomsøkt. Livsfarlig. Uten verdi» skrev han på skiltet han satte opp.

Og det merkelige var at ingen av dem hadde lyst til å snakke med andre om hva de hadde opplevd der inne.

Sannheten var at det rakk de ikke. Den første av dem fikk en uhyggelig sykdom, med verkbyller og allmenn nedbrytning av lymfekjertlene. Han døde i løpet av meget kort tid. Den andre fikk tilbøyelighet til svimmelhet og mistet balansen under en grotteklatring, så han styrtet ned og slo seg i hjel. Den tredje var blitt så elendig av stanken – sumpgassen, kalte han det – at lungene hans ble ødelagt. Det samme skjedde med føreren.

Ingen vitner igjen, altså.

Det nye århundret hadde ført med seg store omveltninger på alle områder. For det meste til det gode – men mye fint forsvant. I Verner von Heidenstams dikt «Sverige» står det: «Nu spela skällorna, där härar lysts av brand …»

Akk! Det var lenge siden bjellene spilte i Sveriges skoger og fjell!

Alt gikk så fort, forandringene kom så plutselig at folk, spesielt de eldre, hadde vanskeligheter med å følge med.

Også på alle kulturlivets områder hendte det mye eksplosivt.

Innenfor musikken ble alle vedtatte begrep snudd på hodet.

Ord som polytonale elementer, kromatisk skala og atonal ekspresjonisme dukket opp. Året 1910 kom Arnold Schønberg med sine «Tre stykker for klaver, opus 11», og med dem startet han den musikalske revolusjonen. I 1913 laget Igor Stravinskij skandale med «Vårofferet» da den hadde premiere i Paris. De rå, hedenske klangene og den differensierte rytmikken ble for mye for de festkledde tilhørerne, og mange reiste seg opp og forlot salen.

Men den nye musikken var kommet for å bli.

Mange fulgte i banebryternes fotspor, store komponister og små elendige etterapere.

Det ble eksperimentert vilt med forskjellige tonearter, tolvtoneskalaen og glidende, mystiske klanger.

For Isfolket var det katastrofalt.

Men det visste de ikke; de beskjeftiget seg ikke så mye med musikk og hadde sjelden tid til å gå på konserter.

De ante ingen ting om de fryktelige tingene som skjedde.

Ikke før den unge galningen Vetle en natt fikk besøk.

Men mye hadde hendt innen den natten kom.

Der den store spanske floden renner ut i havet, har det gjennom årtusenene dannet seg et kjempemessig delta, en sumpmark så uendelig stor at man ikke kan se fra den ene enden til den andre.

Inne i dette sumpområdet stikker topper opp her og der. Høye, gressbevokste koller eller golde klipper.

På en av disse kollene klamret en borg seg fast. Den lå inne i et lite, døende skogområde, så vannsykt at det bare fantes små øyer av fast mark i all gjørmen. Skogen er borte nå, borgen er bare så vidt synlige ruiner, og myrlandet er blitt grøftet og tørrlagt. Men i år 1914 var alt der fremdeles.

Borgen bar tydelig preg av den tiden da maurerne var herskere i Spania. Men nå var den forfallen å se til utenpå, steiner hadde rast ned i sumpmarken. Inne var imidlertid alt like staselig som før, med tjenere som tok seg av alt for den eksentriske borgherren og hans familie.

Det var ikke så avskrekkende langt til byen Sevilla, og borgherren, som var meget musikkinteressert og meget musikalsk, besøkte ofte konserthusene der.

Denne mannen spilte fløyte. Han fusket også i komponistyrket. Det burde han ikke ha gjort, for der var han en klodrian. Men han var umåtelig interessen i de nye toneartene og slukte alt rått. Han kunne eksperimentere i timevis med glidende skalaer på fløyten sin, og han forbrukte masser av notepapir, kastet aldri noe. For alt han skrev, var naturligvis uhyre verdifullt!

Innimellom kunne han faktisk få til noe brukbart. Men for det meste ble det bare vås, ufullendte fraser uten stil eller verdi.

Sumpmarken rundt borgen var riktig uhyggelig. Man måtte være godt kjent for å våge seg ut på den. En enkelt vei førte over myrlandet til kollen med borgen, og der veien begynte, lå et portvakthus der man hadde store, aggressive hunder. Derfor var borgen godt beskyttet, og det passet borgherren, don Miguel, bra. Han var som sagt meget eksentrisk og innbilte seg at han var noe i verdensklasse, utsatt for andres misunnelse og mordplaner. Hans tjenere var trofaste, spesielt utvalgte håndlangere, skyteglade og ikke overdrevent nøyeregnende.

Don Miguel anså seg for å være århundrets geni. Hva var Schønberg eller Stravinskij? Pytt! Men ingen skulle få stjele don Miguels noter, ingen skulle få høre dem eller spille dem! Ingen skulle få æren av hans verk!

Hans tankegang var som sagt litt bisarr.

Så var det en dag at han tilfeldigvis kom på et slags tema på fløyten sin.

Et merkelig tema.

Ganske visst var grunnideen den atonal-ekspresjonistiske stilen, stjålet fra Schønberg, men selve tonefølgen var don Miguels egen.

Særlig langt kom han ikke, hadde ikke tålmodighet til å fullføre ideen heller. Det ble bare et par takter av noe mystisk og ubegripelig.

Notene til de to små taktene rakk han å få ned på papiret. Så spilte han dem en gang til.

Skrev et par nye takter …

Men dem rakk han aldri å spille, for en tjener kom inn og påminnet om et besøk i byen. Vognen ventet utenfor.

Skjødesløs som han var, slengte don Miguel notearket ned blant en bunke andre i en vakkert utskåret kiste – og så glemte han det.

Men de to taktene var altså allerede spilt …

Langt, langt borte fra?

Et ekko i vinden?

Toner.

Lenge, lenge etterlengtede toner. Århundrer, tidsaldere var gått.

Endelig!

På sitt hvilested åpnet Tengel den onde de gulgrå øyenspaltene sine.

Han lyttet til ekkoet som ennå vibrerte i Postojna-grottenes dypeste huler.

Irritasjonen vokste i ham.

Det var jo bare opptakten. Så fortsett, da! Spill videre!

Men selve musikken hadde forstummet. Bare ekkoet hang igjen.

Fortsett! Det er ikke nok! Mer, det er mer, ellers kan jeg ikke …

Men det kom ikke noe mer.

Begynnelsen … Det var den riktige begynnelsen! Og så – ingen ting mer.

Han ventet lenge, den onde Tengel, ventet med frenetisk, rasende utålmodighet. Ventet … ventet …

Da en lang stund var gått, måtte han innse at en eller annen bare hadde ertet ham. En som kunne. Hvem? Hvorfra?

Han hadde ikke tid til å finne ut det akkurat nå. Nå måtte han undersøke hvor mye de få tonene hadde klart å utrette med den fjetrede kroppen hans.

De siste årtiene hadde han vært våken ofte. Men å røre seg hadde han aldri vært i stand til.

Uroen i det utvalgte fjellet hans hadde ergret ham atskillig. Folk gikk omkring i store klynger på dette suverene gjemmestedet som han hadde funnet på 1200-tallet. Da hadde stillheten rådet her. Men ikke nå lenger. Et par ganger hadde de vært like ved hans egen hule. Det hadde ikke vært vanskelig å påføre dem en forbannelse, slik at de aldri kunne fortelle om denne hulen, men alt sammen hadde virkelig gjort ham bekymret.

Som nå disse siste, dette året. Fordømt nær var de kommet, han hadde kunnet fornemme dem oppe på kanten av grotten sin. Vel, de var døde og borte nå.

Men det kunne komme flere …

Tengel den onde ville opp og ut. Han var inderlig lei av den evige, mer eller mindre fullstendige dvalen sin.

Nå var tiden inne for ham til å handle, til endelig å ta makten over verden og virkelig bringe ondskapen inn i den. Hans ondskap, slik at han kunne beherske alle de dårlige elementene hos menneskene og siden gjøre alle de såkalt snille til slaver. Eller bare tilintetgjøre dem.

Han hadde mange som sto parat til å hjelpe og tjene ham når tiden var inne. Nå … Nå skulle det kanskje lykkes?

Nei, hvordan skulle det kunne det? Etter de ynkelige tonene?

Langsomt, langsomt trakk han pusten dypt. Skulle han våge å prøve på å bevege seg?

Tenk om det mislyktes?

Å løfte hånden?

Hjernen hans beordret hånden til å røre seg, spenne musklene og løfte seg fra underlaget.

Nei. Det var for mye.

Den ondskapsfulle hjernen hans tumlet allerede med hevntanker. Mot den bastarden som hadde tillatt seg å drive ap med ham og bare spille innledningstonene til hans signal. Han måtte finne den djevelen og pine livet av ham, hvis han ikke spilte strofen til ende.

Men da gjaldt det bare å komme seg løs herfra først.

Forsiktig lirket han på den ene pekefingeren, forsøkte å bevege den. Den uhyggelig lange neglen, som var blitt en tykk klo, buttet imot, men det gikk! Det fungerte!

Riktignok kjentes fingeren som et gjenrustet hengsel, men den hadde beveget seg!

Han var fri!

Nei …

Instinktivt visste han at de få tonene ikke kunne være tilstrekkelige.

Fordømt!

Men han hadde ikke tenkt å gi seg. Dette var det nærmeste han noen gang var kommet en oppvåkning, og så skulle han gi opp?

Aldri i livet!

En finger til …

Tiden skred frem, Tengel den onde kjempet med den motstrebende kroppen sin.

Fingeren beveget seg.

Hele hånden?

Ja!

Ja, det gikk, nå gikk det, han kunne løfte hele hånden!

Han behøvde bare å ta tiden til hjelp.

Tid? Han hadde ikke tålmodighet til det nå, tid hadde han hatt nok av tidligere. Nå ville han opp, ut!

Ut for å ta sitt fryktelige herredømme over menneskekrypene.

Tidsaldere av tålmodighetskrevende arbeid gikk hen.

Så var han kommet til et kritisk punkt.

Meget, meget omstendelig tok Tengel den onde tak med begge hender for å reise seg opp.

Langsomt, som om han skulle ha vært en mumie som holdt på å våkne – og det var vel ikke så langt fra sannheten – løftet han hodet fra sitt snart tusenårige leie. Han kjente det i kroppen, det verket i hvert eneste ledd, og opp fra ham dampet det råtne, stinkende skyer.

Men det affiserte ham ikke særlig mye. Den stanken hadde han levd med i alle århundrene, og den trivdes han med.

Han merket knapt selv at klippegrunnen rundt ham skalv som i angst, det buldret gjennom hele grottesystemet, den stinkende dampen slo oppover i grotten og drev videre gjennom gangene, og turistene i den oversiktlige delen flyktet skrekkslagne ut i dagslyset igjen.

Slikt var det under den onde Tengels verdighet å bry seg om.

Han satt opp! Han satt opp for første gang siden år 1295, da han hadde søkt tilflukt her.

Det var en underlig følelse. Ondskapen sydet i ham, han følte seg uendelig sterk! Nå var hans tid kommet!

Og den skulle bli langvarig. Var han ikke blitt lovet evig liv?

Nå skulle verden få se hva Tengel den onde kunne!

Men akk, så langsomt allting gikk! Han kunne knapt røre seg, og tankearbeidet gikk uutholdelig tregt.

Dette var ikke bra. Han måtte være sterk, skulle han beherske en hel verden, og det kunne han ikke i sin nåværende tilstand.

Sannheten skyllet gjennom ham, fulgt av en bølge av grenseløs skuffelse:

Han gikk bare på det halve av sine ressurser.

Tengel den onde svor en lang ed på sitt opprinnelige altaiske språk. Også de hadde hatt sine ondskapsfulle guddommer å anrope.

Og enda inderligere hatet han nå alle dem som hadde sveket ham, lurt ham og ertet ham i denne tiden.

De skulle bli de første som fikk føle hans vrede!

Og her var han, fremdeles fjetret, langsom og hjelpeløs som et barn! Fordømt, fordømt, fordømt!

Å, blås i det, han skulle nok klare seg med de ressursene han tross alt var i besittelse av. Det var nå eller aldri!

Møysommelig fortsatte han sin oppstandelse.

Det føltes som å forsøke å flytte en koloss på leirføtter. Ingen ting lystret ham som han ville, han måtte anstrenge seg i hver minste detalj, ta en liten bevegelse om gangen, og så hvile lange stunder.

Det pakket – Isfolket! Hans eget avkom!

Nå skulle de få igjen!

Det var jo dem han først og fremst hadde satt sin lit til. Og så var det dukket opp en navnebror av ham, en som hadde vendt dem alle bort fra ham! Ja, før denne Tengel den gode (han skar en grimase ved ordet god), før ham fantes det også frafalne. Ikke mange, men de …

Raseriet holdt på å kvele ham. Han måtte ikke kaste bort krefter på unødigheter.

Hva var det for medlemmer av Isfolket nå, som han skulle angripe? Fantes det noen farlige?

Den forbannede Benedikte. Hun levde fremdeles. Men så var ingen rammet i neste slektsledd. Et barn som hadde tilhørt hans flokk, var blitt drept på en fjordstrand. Nei, ikke drept, det hadde vært selvdødt. Synd!

De andre nålevende i ætten brydde han seg ikke om. De var bare skrap.

Å, han visste alt om sine egne etterkommere!

Unntatt …

Unntatt én?

Den som skjulte seg. Hvem var det? Den som motarbeidet ham så effektivt, gang på gang, og som han ikke kunne få tak i? Det var ingen av forfedrene, det var et levende vesen! Fordømte krek, hvor befant det seg? Eller var de flere?

Tengel den onde satt lenge i et voldsomt hat, som slet altfor mye på kreftene hans.

Så lysnet det avskyelige ansiktet hans. Hvis man overhodet kunne snakke om lys når det gjaldt ham.

Han hadde en til nå. En slave, en trofast medhjelper!

En som Isfolket ikke visste om.

Bevares vel, han hadde skarer av likesinnede, hans undersåtter, men dem hadde han ikke tenkt å benytte seg av ennå, dem sparte han til den dagen da han skulle innta verden.

Nei, han klarte seg bra med en.

Tengel den onde hadde ikke vært i forbindelse med den medhjelperen. Men kanskje han skulle det nå. Hvis det ble nødvendig, hvis han fikk problemer med å bevege seg så mye som han ønsket. Han fikk se.

Tiden gikk. Ute var det natt. Grottene var tomme.

Med en enorm anstrengelse hadde han klart å komme seg på bena og stavret seg uendelig langsomt bort mot åpningen av hulen han hadde ligget i.

Å, det gikk så fortærende sakte, og tankearbeidet var et slit!

Store skyer av stinkende mugg som kom fra ham selv, gjorde sikten utydelig for ham.

Natten var hans tid, da hadde han styrke nok til å våkne …

Han sto i et hvelv. Oppe i taket skimtet han et hull. Ganske visst var det kullsvart i grottene, men øynene hans så gjennom mørket. Det var det hullet som de tre forskerne og føreren deres hadde sett ned i, og som hadde fått dem til å snu.

De hadde vært så nær Tengel den ondes skjulested at det hadde kostet dem livet.

Den lille motbydelige skapningen, grågrønn av elde og ondskap, så opp og beregnet sin styrke.

Den var ikke imponerende, han måtte erkjenne det, hvor surt det enn føltes. Ville hans tankekraft orke det?

Den kraften han hadde mottatt den gangen han nådde ondskapens svarte kilde … Mørkets, nattens egen kraft.

Han huket seg ned og tok sats. Mislyktes han nå, ville alt være forspilt. Dette var hans eneste sjanse.

Som en åtselfugl som letter fra bakken, steg den onde Tengel langsomt og møysommelig opp mot åpningen i taket. Den en gang svarte kappen, nå støvgrå, flagret rundt ham da han strakte ut armene med de klolignende hendene for å få større flytestyrke, det uhyggelig stinkende støvet fylte hele grotten, men opp kom han. Han strakte den tynne, rynkete halsen sin opp mot åpningen i en frenetisk iver etter å nå opp – og så var han der. Triumferende, hevnlysten landet han oppe i den øvre gangen, der de fire mennene nylig hadde stoppet opp.

Kunne han bare få bena litt fortere med seg! Men lemmene lystret ham ikke som han ønsket; utålmodig og irritert slet han seg frem gjennom gangene. Nådde til slutt åpningen som føreren hadde barrikadert og satt et skilt foran. Tengel den onde rykket med en rasende bevegelse bort alt sammen, måtte stoppe for å puste ut, for det hadde tatt hardt på de valne kreftene hans.

Fordømt også, han dugde ikke til noen ting! Forbannet være den noksagten som ikke hadde kunnet spille signalet ferdig! Han skulle dø først, det skulle bli en frydefull handling å få knuse det vesenet!

Etter at han var blitt tvunget til å spille hele strofen til ende, selvfølgelig.

Tengel var kommet seg igjen nå. Kunne fortsette. Øynene hans søkte i mørket, nesen hans været etter natteluften, den veien … Den veien skulle han!

Hva hadde de gjort med fjellet hans? Hva var alt dette? Spor etter menneskehenders verk over alt?

Å, blås, hva brydde han seg om grotten nå? Han skulle ut, hans frihet sto for døren …

Så! Endelig, etter slepende stive skritt så han et svakt lys foran seg. Han trakk seg fremover det siste stykket.

Han måtte skjule seg når han vel var kommet ut, skjule seg åndelig sett, så ingen oppfattet at han var der. Ingen! Det var viktig.

Og så … Så var han der!

Himmelen. Stjernene.

Etter seks hundre og nitten år var Tengel den onde ute i den verden han skulle erobre.

Den var jo allerede hans. Makt over menneskeheten var et av de løftene han hadde fått ved ondskapens kilde.

Det andre gjaldt evig liv.