Margit Sandemo

Skrekkens by

Originaltittel:

«Stad i skräck»

Copyright © 1987 by Margit Sandemo

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsfoto: ©Shutterstock.com/Slava Gerj

Elektronisk utgave (første versjon), 2015

Copyright © 2015 by Schibsted Forlag AS

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-7994-7

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

LANGT TILBAKE i tiden, for mange hundre år siden, vandret Tengel den onde ut i ødemarken for å selge sin sjel til Satan.

Han ble stamfar til Isfolket.

Tengel fikk løfte om jordisk vinning mot at minst én av hans ætlinger i hvert slektsledd skulle gå i tjeneste hos Djevelen og utføre onde handlinger. Deres tegn skulle være de kattegule øynene, og de skulle være i besittelse av trolldomsmakt. Og en gang skulle det fødes en som eide større overnaturlig kraft enn verden noen gang hadde sett.

Forbannelsen skulle hvile over ætten helt til det stedet ble funnet der Tengel den onde hadde gravet ned gryten han brukte da han kokte heksebrygget som manet frem Mørkets Fyrste.

Så sier legenden.

Den var nesten, men ikke helt sann.

Det som egentlig skjedde, var at Tengel den onde oppsøkte livets kilder og drakk av ondskapens vann. Han ble lovet evig liv og makt over menneskeheten, mot at han solgte sine etterkommere til den onde makten. Men tiden var dårlig, og han lot seg falle i dvale til det ville bli bedre tider for ham på jorden. Den gryten det ble hvisket om, var krukken med ondskapens vann, som han hadde latt grave ned. Nå ventet han imidlertid selv utålmodig på signalet som skulle vekke ham.

Men en gang på 1500-tallet ble det født en rammet ætling av Isfolket. Han forsøkte å vende det onde til godt i stedet, og ble derfor kalt Tengel den gode. Det er om hans familie denne sagaen handler, eller kanskje den først og fremst forteller om kvinnene i hans ætt.

En av ætlingene, Shira, klarte i året 1742 å nå livets kilder og hente det klare vannet som opphever virkningen av ondskapens vann. Men ingen har ennå funnet den nedgravde krukken. Og i bakgrunnen lurer angsten for at Tengel den onde skal våkne før dette skjer. Man vet nå at han skjuler seg et eller annet sted i Sør-Europa, og at det er en trollstemt fløyte som kan vekke ham. Derfor er fløyter Isfolkets store skrekk.

KAPITTEL 1

Skrekken har mange ansikter.

Skrekken kan også være en liten vennlig, middelaldrende dame i grå hatt og kåpe og med et ulykksalig behov for å hjelpe dem som har det vanskelig.

Det hendte en gang i den norske byen Halden, den onde vinteren 1937, da en liten, uanselig kvinne holdt hele byen i et fryktens jerngrep, så hardt at det rystet hele landet og den vestlige verdens øyne var rettet mot stedet.

En morgen i januar, en kald og svart morgen da sirenene fra papirfabrikken og høvleriet blandet seg i skjærende dissonans med de øvrige fabrikkfløytene, feide Dødens pust over Halden.

Ingen visste det da. Ikke de bleke, hutrende jentene på bussen, der de satt og halvsov på vei til arbeidet på «Kaka» og skofabrikkene, medtatte etter en lang, spennende kveld og en altfor kort nattesøvn. Ikke arbeiderne som innpakket i vinterklær, men nonchalant barhodede skrådde over torvet med nisten i mappen under armen. Heller ikke den unge politimannen Rikard Brink av Isfolket, som noen dager senere skulle føle det som om hele byens fremtid hvilte på hans skuldre.

Og heller ikke visste doktor Clemens Post noe. Visste ikke at det bare var noen minutter til telefonen hans ville ringe.

Selv ikke da den hadde kimt og samtalen var over, ante han rekkevidden av det som skulle skje eller hva som hadde skjedd.

Ni personer var de som først og fremst ble innblandet i den store skrekken. Ni enkeltindivider – men også to store grupper, den ene på toogseksti mennesker, den andre på tolv. Og det ble Isfolk-ætlingen Rikards ansvar å finne dem og redde dem og sørge for at ikke enda flere ble innblandet.

Egentlig begynte det hele dagen før, på flere forskjellige fronter.

Ni forskjellige mennesker …

Nr. 1 og 2: Vinnie og Kamma

Enkefru Kamma Dahlen var en levning fra «den privilegerte overklasses» dager. Hun kalte aftensmaten for supé og friserdamen for Andersen, i mangel av tjenestefolk som hun kunne tiltale med bare etternavnet. Etter engelsk skikk og bruk. Hun klaget over hvor vanskelig det var å få hushjelp og tjenere nå for tiden, og over hvor utakknemlige og krevende de var. (Men hun hadde ingen.) Hun gikk fremdeles kledd etter engelsk 20-tallsideal, i rett tweeddrakt med halvlangt skjørt og en ecrufarget crêpe de chine-bluse knyttet i en løs sløyfe i halsen. Håret hennes, som var så okergult og dødt og småkrusete at det lignet en parykk, var gredd i midtskill og tvunget i stive bølger helt ned til den steinharde knuten i nakken.

Hun var åtteogfemti år og luktet av en eiendommelig krydderparfyme. Unge Vinnie følte et krypende ubehag i hennes nærhet.

Motviljen var gjensidig. Karen Margrethe Dahlen, kalt Kamma, tålte ikke synet av sin avdøde manns niese. Men ettersom hun ikke fikk tak i tjenestefolk, utnyttet hun grovt Vinnies føyelighet, og hun hadde god tukt på piken, syntes hun. Det gjaldt bare å holde selvfølelsen hennes nede med stadige små bemerkninger om hvor håpløs den arme jentungen så ut.

De var alene nå i det store huset ved sjøen. I mange, mange år hadde Kamma hatt ansvaret for den foreldreløse pikens oppdragelse. De siste årene hadde det bare vært Vinnie og Kamma med sønnen Hans-Magnus og Vinnies farmor i huset. Nå var farmoren – Kammas svigermor – død, og hvem skulle da herske der, om ikke Kamma?

– Lavinia, ropte hun med den velmodulerte stemmen sin.

Piken – hvis man nå kunne kalle en åtteogtyve år gammel kvinne for pike – kom inn i den blå salongen, duknakket og med et sky, kuet blikk. Når tante Kamma brukte døpenavnet hennes, visste hun at det var noe spesielt i gjære.

«Gammel jomfru», tenkte Kamma foraktfullt.

Men det var hun selv som hadde satt piken i den situasjonen.

– Rett ryggen, barn, sa hun strengt. – Har du nå samlet sammen alt du skal ha med deg?

– Jeg tror det, tante Kamma.

Denne ydmyke, nesten hviskende stemmen … som om hun ba om unnskyldning for at hun var der, tenkte Kamma Dahlen.

– Ja, for du er vel enig med meg i at det er på tide at du får deg et eget hjem, ikke sant? Det er ikke sunt for en ung dame å bli boende i sitt barndomshjem i alle sine dager. Du har fått en fin hybel hos en prektig og høyt moralsk familie, de kommer til å holde deg i ørene, og det blir mye nærmere for deg til alt mulig …

De hadde vært igjennom dette mange ganger. Det vil si, Kamma hadde snakket og snakket med malende, overbevisende stemme, godt skolert hos talepedagog. Vinnie hadde bare mumlet «ja vel» fra tid til annen.

Piken sto der bare, med bøyd nakke og triste, liksom slørede øyne. Hun hadde overhodet ingen selvtillit igjen, ingen egen vilje. Det var bare så vidt hun i det hele tatt fikk lov til å sørge over farmor. Farmor, som hadde vært så snill der hun hadde ligget i sengen sin, år etter år, og forsøkt å inngi Vinnie mot ved å klemme hånden hennes nå og da og se på henne med oppmuntrende øyne. Farmor var borte nå – og Vinnie kunne ikke engang gi uttrykk for sine tanker, sin sorg. Hun skulle flytte, sa tante Kamma. Ja, hun både ville og ikke ville det. Visst ville hun løsrive seg, komme ut på egen hånd, men hvordan skulle hun våge? Og hun hadde truffet den familien hun skulle bo hos. De var mennesker i tante Kammas ånd, de ville overvåke henne, gå igjennom tingene hennes, passe på at hun oppførte seg anstendig …

Som om Vinnie noensinne hadde hatt eller kom til å få sjansen til å oppføre seg annet enn anstendig!

Ikke noe yrke hadde hun fått lære seg, for tiden hennes var gått med til å være hushjelp i sitt eget hjem. Og nå hadde tante Kamma ordnet det slik at Vinnie skulle «gå fruen til hånde» i det nye hjemmet. Og de arbeidstidene hun ville få var slik at dagen hennes ble splittet opp så hun ikke kunne søke seg eget arbeid, ikke studere, ikke gå på kveldsskole. Noen lønn var det naturligvis ikke tale om. Kort sagt: Hennes liv ville bli nøyaktig som før, bare i et annet, fremmed hus.

Vinnie visste knapt nok hvordan hun så ut. Jo, hun visste selvfølgelig at hun var fullstendig håpløs, at det brunlige håret hennes var trøstesløst, huden fargeløs, figuren en høysekk og hennes smak når det gjaldt klær, en skandale. Alt dette hadde tante Kamma grundig innprentet henne dag etter dag, år etter år. Så nå var det tante Kammas klessmak som rådet, prunkløse, tekkelig tantete klær i dystre farger, og selvfølgelig fikk ikke Vinnie lov til å sminke seg! Bare tanken var gruoppvekkende. Tante Kammas utvalgte såpe skulle brukes (den var ikke akkurat snill mot Vinnies ømtålige hud), og håret skulle gres i midtskill og med hardt flettede kringler ved ørene. En frisyre som aldri noensinne har vært kledelig til en eneste kvinne, ikke engang en tysk Gretchen eller Dirndl. Men slikt kunne jo ikke Kamma Dahlen vite.

Eller visste hun det?

– Løp ned i syforretningen og kjøp blått brodergarn til meg, er du snill! fløytet hun høylytt. – Her har du en garnprøve. Og skynd deg nå, det er ikke lenge til flyttefolkene kommer.

Vinnie forsvant. De få møblene hun skulle få med seg, sto samlet i hallen. Kamma så over dem. Det var stort sett hun som hadde valgt ut det piken kunne ta med seg. Løsrevne ting som ikke passet inn noe sted her i huset.

Men chiffonieren, den fine med intarsiainnlegningen, hadde farmor uttrykkelig sagt fra om at den skulle Vinnie ha. Det var hennes personlige arvegods, og altfor mange hadde hørt det til at Kamma ville våge å beholde den.

Å, som det gremmet henne å se den forlate huset! Hun gikk rundt den og strøk den silkeglatte overflaten. Den var låst, og Vinnie hadde fått nøkkelen av farmor. Kammas lille forsiktige antydning om at de burde se etter hva den inneholdt, var ikke blitt oppfattet.

Kunne være fine verdisaker inne i den. Som jo absolutt ikke burde komme bort fra dette huset …

Hun rynket pannen. Lengst nede ved gulvet hadde bakplaten løsnet i det ene hjørnet. Uforsiktighet under flyttingen ut i hallen, antagelig. Kamma bøyde seg ned for å prøve å feste lamellplaten bedre, perfeksjonist som hun var. Tålte ikke å se uorden noe sted.

Da så hun et hjørne av en gulaktig konvolutt inne bak chiffonierens rygg. Forsiktig lirket hun den frem.

Den måtte ha blitt skjøvet bakover fra en overfylt skuff og havnet bakerst, ja, for her lå det et par julekort fra i fjor også.

Konvolutten var stor og tykk – og ikke særlig gammel, så det ut til. Det sto ingen ting utenpå.

Uten større samvittighetskvaler åpnet hun brevet, foldet arkene ut …

Fargen kom og gikk i Kammas veldisiplinerte ansikt.

Det var et testament, og et brev.

Hun leste brevet først. Fra farmor til Vinnie. Den utrolig skjelvende skriften til farmor var lett gjenkjennelig.

«Kjære lille Vinnie!

Gi dette testamentet til advokat Hermansen! Det er fullt gyldig, de som har bevitnet det, er bra mennesker. Jeg kunne ikke komme i forbindelse med advokaten, skjønner du. Jeg har aldri snakket om dette, for jeg ville ikke at Karen Margrethe skulle få rede på det. Ikke la henne ta seg av det!»

Nå, min santen, tenkte Kamma. Hun kikket raskt igjennom testamentet.

« … Dette er min siste vilje, at min sønnedatter Lavinia Dahlen skal ha hele Bakkegården alene. Min svigerdatter Karen Margrethe Dahlen må ikke bo der, da hun har en dårlig innflytelse på piken. Heller ikke hennes sønn Hans-Magnus fra hennes første ekteskap har rett til å bo på Bakkegården, da han ikke var adoptert av min avdøde sønn og forøvrig er fullt kapabel til å sørge for seg selv. Dessuten har han i min nærhet uttalt om meg at «den gamle kjerringa er da ingen ting å bry seg om». Så bryr ikke jeg meg om ham heller.

Til Karen Margrethe Dahlen testamenterer jeg …»

Og så fulgte en oppramsing av noen få ting av liten verdi, en brosje, et teservise og et kaminur med mer.

«For selv om Karen Margrethe påberoper seg at hun har pleiet meg i disse årene da jeg har vært sengeliggende, har hun i virkeligheten ikke gjort det. Hun har bare bedt eller kommandert Vinnie til å gjøre det.

Vinnie har vist meg varme og omtanke, Karen Margrethe bare profesjonell kulde, ofte utålmodighet. Derfor går alt til Vinnie, også innholdet av mine bankbøker, som Karen Margrethe hittil har hatt fullmakt til å disponere på mine vegne. Denne fullmakten opphører ved min død.

Testamentet var bevitnet B. E. Johannessen, notarius, og hans hustru Marianne Johannessen.

Høyrød i ansiktet hadde Kamma sunket ned på en stol. Hjertet slo hardt i selvrettferdig harme. Hun løftet hodet …

Johannessen? Hun kjente dem! Eldre mennesker. Men var de ikke døde? I hvert fall hun. Han hadde fått slag, i sorgen over konens død. Det ble sagt at han var fullstendig omtåket. Kunne ikke kommunisere med noen mer.

Datoen?

Hun så etter. 12. juli. Et halvt år siden.

Et halvt år siden?

Det måtte ha vært den gangen farmor hadde hatt en midlertidig god periode så hun kunne bevege seg og snakke lite grann. Og Kamma hadde reist med sin sønn til Bergen på en hardt tiltrengt rekreasjonstur. Jo, det stemte, de hadde reist i juli.

Og da hadde merra sannelig benyttet anledningen!

Da det ringte på kjøkkendøren, for Kamma opp av de mildest talt opprørte tankene sine.

Det måtte være visergutten.

Hvor skulle hun gjemme …?

Hun fant ikke noe annet sted å stikke konvolutten enn inn i sprekken i den ødelagte kommoden igjen. Så skyndte hun seg ut i kjøkkenet.

Det var ganske riktig visergutten, og mistenksom og nøye på det som Kamma alltid hadde vært, gikk hun igjennom listen, vare for vare, kontrollerte prisene og summeringen. Alt mens hjernen hennes sydet av ukontrollerte tanker, bitterhet, hevnlyst og planer.

Sånn som hun hadde sett frem til endelig å få råde over dette store huset helt alene! Slippe å ha den tafatte, intetsigende piken hengende rundt seg. Og så skulle Hans-Magnus overta det når han var ferdig med kadettskolen, hadde hun tenkt. En ypperlig offiserbolig ville det ha blitt, der hun, hans elskelige mor, skulle presidere som vertinne …

Det lød stemmer inne fra hallen. Det var vel Vinnie som var kommet tilbake, og så Hans-Magnus, som var kommet hjem fra den anstrengende Oslo-reisen sin.

Stakkars gutt, han hadde det virkelig hardt med den knappe kadettlønnen sin, som ikke strakk til noe som helst. Klart at Kamma måtte hjelpe ham nå og da. Og det hadde gått så fint med farmors bankbøker. Nå …

Nå var det slutt!

Alt var blitt tatt fra henne. Hva skulle Vinnie med pengene og huset, stygg og tafatt som hun var? Hun ble aldri gift heller, det var Kamma sikker på, noe hun ofte hadde opplyst piken om. Skulle Vinnie gå her alene i hele sitt liv, i dette prektige huset? Det eneste riktige hadde selvfølgelig vært at Hans-Magnus med tid og stunder overtok det, når han var ferdig offiser. Og så skulle Kamma gå her og se til ham og hans eventuelle familie. For barnebarn ville hun gjerne ha. Mindre gjerne en svigerdatter. Men Kamma skulle nok vite å tukte en slik.

Det var en sum som ikke stemte med dagsprisen. Hun slo straks ned på den.

– Brødet har gått opp, frue. Det gikk opp i dag.

– Det har de ikke sagt noe om i avisen.

Etter en lang argumentering om fem øres forhøyelse, slengte hun til sist pengene på bordet for å vise sitt mishag med priser hun ikke var blitt underrettet om, og så kunne hun gå tilbake til hallen igjen.

Der fikk hun et sjokk. Det var ikke sønnen hun hadde hørt. Det var flyttefolkene. Og alle Vinnies møbler var borte.

Piken selv kom akkurat inn gjennom døren.

– Har de kjørt? sa tanten med hes stemme.

– Flyttefolkene? Ja, de er forsvunnet. Her er garnet.

– Garnet? Å, ja visst!

Hybelen til Vinnie lå i Sarpsborg. Hvordan skulle Kamma nå kunne …?

– Når flytter du?

– I overmorgen er jeg nok klar.

– Jeg blir med deg, sørger for at du får alt på plass.

– Nei, det behøver du ikke, tante Kamma, jeg vet nøyaktig hvordan jeg vil ha det.

– Det er akkurat det jeg er redd for. Du har aldri hatt noen smak, Vinnie, du har ikke noen anelse om hvordan man skal møblere et rom så det blir stilrent. Og gardinene …

– Det er allerede gardiner der, og en del møbler, sa damen jeg skal bo hos. Det kommer til å gå fint, og du vil vel være her når Hans-Magnus kommer?

Kamma tidde, men tankene hennes arbeidet. Hun skulle nok få tak i det brevet!

Hun måtte ha det testamentet før Vinnie fikk se det.

Vitnene, Johannesens, var ute av bildet.

Utmerket!

Hvis bare Hans-Magnus kunne komme nå med bilen! Så kunne de kjøre til Vinnies nye hjem. Hvorfor kom han ikke?

Så ble det ettermiddag.

– Vinnie, fløytet stemmen til Kamma, som vanlig myk som fløyel, men nå med en liten oppskaket bitone.

Piken kom til syne i døren. Sin vane tro sto hun med hodet bøyd, som om hun var forberedt på skjenn og slag. Dumme jente, jeg har da aldri slått henne, tenkte Kamma irritert.

Nei, kanskje ikke. Men det finnes andre slag enn dem som tildeles ved hjelp av nevene.

– Stå ordentlig! Ta deg sammen litt! Det er på tide å gå på møte.

Vinnie skuttet seg ufrivillig. Hun ble både tiltrukket og frastøtt av disse møtene. Tante Kamma var en hengiven disippel av pastor Pruncks nystiftede og eiendommelige sekt, og Vinnie fulgte med. Fordi Kamma ville det – og kanskje fordi pastoren var det eneste mennesket som behandlet henne som om hun hadde et eget verd.

Bedre forsto ikke Vinnie.

Men hans forkynnelse var hun usikker på. Hun hadde aldri fått lov til å være ute blant andre unge, hennes barndom og ungdom hadde vært preget av en uhyggelig disiplin og en nedvurdering av hennes eget jeg. Tante Kamma hadde aldri tillatt henne noe. På skolen hadde hun vært bunnløst ensom og utenfor. Fordi tanten hadde forbudt henne å leke med «disse simple hvem-som-helst-barna», og Vinnie ikke hadde vært viljesterk nok til å trosse det forbudet. Hun trakk seg bare unna og ble selvfølgelig den i klassen som alle hakket på. På grunn av klærne, på grunn av tantens storsnutethet, på grunn av alt. Men mest fordi slike som hun bestandig innbyr til de andre barnas forfølgelse.

Derfor var det kanskje ikke så rart at hun ble svak ved pastor Pruncks blikk av udelt sympati. (Og vurderingen av hennes kvinnelige attributter, men det forsto ikke hun.) Og hun innbilte seg nesten at hun trodde på det han forkynte.

Selvfølgelig var ikke Prunck noen riktig pastor. Det lå mange tusen tankemil mellom den oppriktige og allment aksepterte store sekten som for eksempel Abel Gard og Christa hadde tilhørt, og Pruncks forskrudde ideer.

Om at han var en utvalgt. At han hadde fått en åpenbaring. Himmelen hadde i dette synet ordinert ham til pastor, hadde bedt ham om å danne sin egen, helt nye menighet som han skulle kalle «Pruncks Hellige Utvalgte». I åpenbaringen hadde han fått vite at verden skulle gå under den 6. februar dette året.

Det var ikke mange dagene igjen nå.

Så derfor hadde han i hemmelighet okkupert et halvt bortglemt hvelv inne i en klippe i utkanten av byen. Der hadde sektens medlemmer – fireogseksti i alt – fått bud fra himmelen om at de skulle søke ly. Og bare de ville overleve katastrofen som skulle komme.

Pastor Prunck hadde befalt dem å avstå fra verdens gods og gull, for også det hadde himmelen sagt. Først da var de renset. Han hadde selv lovet å ta seg av de jordiske, skitne rikdommene for dem. Gjemme vekk alt det som var forkastelig i himmelens øyne. «Dere kan ikke komme til Paradiset med lommene fulle av Mammon,» ropte han fra talerstolen som var blitt rigget opp i hvelvet, der møtene ble holdt. «Jeg lover å tilintetgjøre deres jordiske gods for dere, rense dere til det store øyeblikket.»

Noen i menigheten hadde nølt. Særlig Kamma. Hun hadde vanskelig for å løsrive seg fra de deilige pengene. Visst hadde hun gitt gaver. Små uttak fra farmors bankbøker. Men hovedsummen hadde hun vanskelig for definitivt å skille seg av med.

Pastorens menighet var merkelig enhetlig. Den besto i nitti prosent av enslige, ikke altfor begavede eldre kvinner med en viss formue. Noen barn var det med, og en og annen fårete mann som tok imot pastorens svada med skyldbetynget bøyd hode og trodde blindt på svovelsnakket hans.

Det var nok noen som hadde problemer med å se logikken i Pruncks forkynnelse. Hvis verden skulle gå under og bare de overleve, hvordan ble det da med det økonomiske? Hvilken mening var det da i å ødelegge rikdommene? De hadde jo nok å dele på ute i den tomme verdenen … Nei, det regnestykket orket ikke de snille små hjernene deres å beskjeftige seg med, pastoren visste naturligvis best hvordan alt det der skulle ordnes når den tid kom.

Kamma hadde et annet problem: Sønnen Hans Magnus. Han måtte jo også reddes fra katastrofen. Men han ville ikke i det hele tatt, han kalte pastor Prunck en stor humbugmaker.

Derfor hadde Kamma inngått et kompromiss med pastoren. Jo, sønnens liv og sjel kunne nok reddes hvis Vinnie gikk inn som stedfortreder for ham og tok hans plass i beskyttelsesrommet. Kamma blåste i Vinnie. Hun kunne godt gå under. Men piken måtte gå på møtene på Hans-Magnus’ vegne. Holde plassen i himmelen åpen for ham, så å si. Da ville han nok overleve katastrofen selv om han oppholdt seg ute.

Det hele var uhyre innviklet. Bare de meget enfoldige kunne se noen logikk i pastorens sjeletransaksjoner.

Vinnie visste selvfølgelig ingenting om den avtalen som pastoren og tante Kamma hadde inngått. Hun trasket lydig av sted til møtene og lyttet bevende til pastorens tordenprekener og frydet seg når de varme øynene hans søkte hennes. Da betydde hun noe. Noen så henne!

Mange andre av menighetens medlemmer frydet seg på annet vis: De tenkte triumferende på alle menneskene utenfor. De som ikke visste om denne himmelens egen sekt og som derfor skulle forgå. Det ante ikke de stakkarene noe om, og det var det en deilig følelse å tenke på. Visst fantes det vel dem som hadde fortalt om verdens undergang til bekjente, men de hadde bare møtt gapskratt og forakt. Men bare vent! De skulle nok få se! Den dagen skulle komme da de lå der og vred seg i fryktelige dødskvaler og ba og dunket på klippeporten for å få komme inn. Men da var det for sent! Bare de utvalgte fikk lov til å være innenfor.

Dette hvelvet i klippen var resultatet av et tidligere forsøk på å bryte malm der. Forsøket var blitt oppgitt, og hvelvet ble glemt. Men det hadde lyktes pastor Prunck å få tak i nøkkelen til jerndøren, og med litt grovarbeid fra sektmedlemmene og litt fingerferdighet fra ham selv hadde de klart å gjøre den nakne grotten beboelig og nesten hyggelig. Med elektrisk lys og trevegger og enkle bekvemmeligheter. Oppvarmingen var god også.

Denne ettermiddagen kom Vinnie og hennes tante et kvarter for tidlig – for Kamma hadde noe å snakke med pastor Prunck om.

Vinnie måtte vente i salen, mens Kamma opphisset ble kalt inn i det aller helligste – grottens forrådskammer.

Pastor Prunck var en glattpolert herre i en ubestemmelig middelalder. Håret var oljeblankt og presset i bølger, diskré farget mørkebrunt. Øynene var brune, dype brønner av forståelse og søtladen sentimentalitet. Stemmen kunne legges i det leie han ønsket, den kunne bli brutalt helvetesprekende malmfull eller sleskt innsmigrende med salvelsestykke L-er, og klærne hans var omsorgsfullt perfekte, som hos en disponent på forretningsreise.

– Min kjære, kjære fru Dahlen, mumlet han fortrolig.

– Hva kan jeg gjøre for Dem?

Kamma hadde for lengst falt for pastorens løvetemmerblikk. Hun – akkurat som alle andre kvinner i sekten – trodde at han hadde en helt særlig interesse …

Og nå var hun alene med ham i et intimt kott! Hvordan kunne ikke dette ende? Kanskje med et ømt kjærtegn over kinnet hennes? Eller … kanskje han omsider ville våge å tilstå at han var tiltrukket av henne?

– Kjære pastor, det har hendt noe forferdelig! De vet, den formuen jeg snakket om – som jeg hadde i banken …

Pastorens innhugg kom raskt: – Ja?

– Det viser seg at den visst tilfaller Vinnie!

Smilet hans ble umerkelig kjøligere. – Men det er jo utmerket, fru Dahlen! Da har De intet jordisk som tynger når De en gang går gjennom portene.

– Nei, naturligvis ikke, men jeg hadde jo gledet meg til å få skjenke den til Dem til tilintetgjørelse. Og litt hadde jeg nok tenkt å beholde selv, for det er jo vi utvalgte som skal overleve.

Pruncks smil var bredt, men krampaktig, og det nådde ikke øynene. Han hyttet med pekefingeren. – Fru Dahlen, nå er De vantro! Vi blir de eneste igjen her på jorden. Hva skal vi da med penger?

– Nei, men jeg tenkte … De har jo bil, pastor. Vi kunne kanskje kjøre sammen til Vinnies nye hjem … Der befinner det seg et papir som kan forhindre at Vinnie så urettmessig får klørne i mine … i våre penger.

Han betraktet henne, overveide alle sakens sider og hva det egentlig var hun prøvde ikke å si direkte. Så klappet han henne på hånden – klapp-klapp-klapp – og reiste seg.

– Ta dette fullstendig med ro, kjære fru Dahlen! Dette skal vi nok ordne.

Kamma pustet lettet ut. I underbevisstheten hadde hun hatt en følelse av at hennes erobring av pastor Prunck kunne underlettes vesentlig hvis hun hadde en stor formue å ofre til hans hellige tilintetgjørelse av jordisk gods og gull.

Den dagen hvilte Pruncks varme øyne nesten uavbrutt på Vinnie, tillitsfulle, løfterike. Kamma oppdaget ikke det. Hun fikk bare en følelse av at det trakk så kaldt denne kvelden i Tempelet, som klippehvelvet ble kalt.

Samme kveld ropte Kamma fra badeværelset:

– Vinnie! Går du ut med Blanzeflor i kveld, er du snill?

Som alle andre kvelder ropte Vinnie på den lille puddelen som lød det fornemme navnet Blanzeflor.

Uten å vite at Døden vandret omkring i Haldens gater den kalde januarkvelden, gikk Vinnie ut gjennom døren – og rett inn i marerittet. For hennes vedkommende hadde det forferdelige begynt.