Stine Langtangen

Anklagen

Copyright © 2015 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Kjetil Nystuen

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

Elektronisk utgave (første versjon) 2015

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-9200-7

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

De viktigste personene i Eikegården

Plassen

Selja Plassen – seriens hovedperson

Gunnhild og Knut Pedersen Plassen – Seljas foreldre

Johannes Knutsen Plassen – Seljas eldre bror

Peder Knutsen Plassen – Seljas yngre bror

Anna Plassen – Seljas yngre søster

Eivind, Knut og Freia – Seljas småsøsken

Olsrudgården

Mads Olsrud – den nye storbonden

Erling Olsrud – Mads’ far, den gamle storbonden

Åsmund Olsrud – eldste sønn

Ingeborg Olsrud – datter

Emma, Ragna, Lisen, Petra og Hanna – tjenestejenter

Iver, Gudmund og Harald – drenger

Ella – kokke

Øvrige

Olai Nygaard – fra Eikegården

Una – Seljas tante, klok kone i bygda

Amalie Wessel – handelsfrue fra Christiania

Borge Wessel – Amalies ektemann, handelsmann fra Christiania

Tormod – husmann og gammel venn av Olai

Tønnes Volden – avdøde sorenskriver Amund Voldens sønn, eier Eikegården

Ove Gedde og sønnen Brostrup Gedde – historiske personer

«Eg såg henne Kari ride

– Trø meg inkje for nære

i gjår med elveside.

– På vollen dansar mi jomfru

Ho ha’e kje anna til hest,

– Trø meg inkje for nære

hell kvite bjønnen ho lika best.

– På vollen dansar mi jomfru

Ho ha’e kje anna til beisle-ring,

– Trø meg inkje for nære

hell frånarormen ho slengde ikring.

– På vollen dansar mi jomfru

Det mune dei på henne ljuge –

– Trø meg inkje for nære

Gud nå’e den som slikt trudde!

– På vollen dansar mi jomfru

(Utdrag fra Olav og Kari, norsk folkevise)

Slik sluttet forrige bok:

Det svimlet for henne, og hun måtte støtte seg til veggen.

Futen fortsatte ufortrødent. – I kongens og Guds navn anholder jeg deg, Selja fra Plassen. Du er anklaget for å være en trollkvinne og for å omgås med andre trollkvinner.

Nei! Hun hikstet til av skrekk, mens rommet gynget faretruende. Men tegnene hadde jo vært der. Alle ryktene, de hviskende stemmene, Unas siste ord … Hun burde ha reist. Nå var alt for sent. Minst én ville måtte bøte med livet, tenkte hun, før det svartnet for henne.

1

Da Selja kom til seg selv igjen og slo øynene opp, håpet hun at det hele hadde vært et mareritt. Men alle var der fremdeles, og de stirret på henne. Hun lå på gulvet, men var fremdeles svimmel da hun kom seg opp på knærne. Det lynte som av gnister på innsiden av øyelokkene hennes, og hun kunne høre sine egne hjerteslag banke i brystet. Hun ble anklaget for trolldom! Det suste i ørene og svartnet nesten for henne igjen. Hun famlet etter en stol og støttet seg til den for ikke å sige over ende en gang til. Hun søkte fortvilet rundt i rommet etter støtte, men fant bare trøst hos Emma. De andre i rommet betraktet henne enten med skadefryd eller frykt.

Først nå trådte futen frem igjen. Knektene hans fulgte etter, og grep Selja i hver sin arm. Futen stirret på henne. – Du dømmes til rettergang i Konningsberg.

Selja gispet, og fikk ikke frem et ord. Alt var uvirkelig for henne.

Futen holdt hånden avvergende opp mot henne. – Ingen trolldomskunster nå, jeg bærer både sølv og stål på meg. Han klappet megetsigende på sabelen. – Virker ikke det første godt nok på deg, gjør nok dette det. Skarpslipt stål skiller ikke på trolltøy og kristent folk.

Selja fikk nesten ikke puste. Brystet snørte seg sammen. – Jeg har ikke gjort noe galt, presset hun til slutt frem.

Futen mønstret henne. – Du får god anledning til å forklare deg for lensmannen og dommeren. Det vil bli flere forhør i løpet av de neste ukene, da kommer dommeren fra Bragernes. Han er bedre vant til å hanskes med trollpakk enn bergretten er.

Forhør! Selja grøsset ved ordet. Tanten hadde fortalt henne hvordan et forhør kunne gå for seg. Det var ikke noe hun ønsket seg.

Med ett stod en blek skikkelse og støttet seg til dørkarmen. Ingen hadde hørt ham komme.

– Hva i Herrens navn er det du anklager Selja for? spurte Mads med skjelvende stemme. Han så både oppskaket, sint og redd ut. – Ikke gjør oss urett, Claus fut, tordnet han. – Det er ikke mange år siden gammelfuten måtte gå. Kongen fratok ham embetet etter klage fra bøndene her ute. Vi klaget på hans forgåelser og urimeligheter! Heller ikke du kan drive oss for hardt, etter ditt eget velbefinnende. Det er lover i dette landet!

Futen bøyde hodet for storbondesønnen, men løftet det snart igjen og kneiste med nakken. – Jeg beklager, det gjør jeg virkelig. Men det er flere i sognet som har anklaget din festekone. Hun må bli med meg til forhør. Dersom hun er uskyldig, har hun jo ingenting å frykte.

– Annet enn vannprøven, utbrøt Petra hest. – Hvorfor vente på dommeren? Kast henne i elven med det samme! Her nede i elvesvingen hvis du vil! Hun veivet med armene. – Flyter hun, kan vi brenne henne med det samme. Det finnes da ved nok i Sandsvær til et skikkelig bål.

– Det blir det opp til lensmannen og dommeren å avgjøre, svarte Claus fut unnvikende.

– Men dette er galskap! Mads så fra Selja til futen, og deretter til faren. Han virket ør, syntes Selja, han burde nok ikke ha stått opp. – Mener du virkelig at Selja skal følge med deg til arresten? For guds skyld, se på henne! Han slo ut med armene. – Ser hun ut som en trollkvinne?

Futen trådte frem og grep Selja i armen. – Det er vel de vakreste som er de farligste, mumlet han. – Jeg må gjøre det jeg har fått ordre om, sa han kort. – Vi har med hest og vogn, og kjører henne til Konningsberg i kveld. Hun må sitte i fangehullet til lensmannen og dommeren har tid til henne.

– Skal min Selja sitte alene i en kald og rå kjeller? Mads’ stemme ble skarp. – Eier du ikke hjerte i livet, mann!

Futen trakk på skuldrene. – Det finnes ingen nåde for trollkvinner, det vet du like godt som meg. Frem til hun kan bevise sin uskyld, er hun i kraft av sine sambygdingers anklage skyldig. Bibelen forkynner tydelig hvor forferdelig gjerningene hennes er: En trollkvinne skal du ikke la leve, står det allerede i den andre moseboken. Han snudde seg mot knektene sine. – La oss ikke lage mer uvesen nå. Det er ille nok at vi har brutt helgefreden.

En av knektene skramlet med jernlenker. Futen tok imot dem og satte de grove håndjernene rundt Seljas håndledd. De var fryktelig tunge, og gnaget med det samme. Hun burde ha vært redd, men i stedet følte hun seg nærmest død. Dette var skjebnen. Tanten hadde advart henne. Sagt at hun måtte flykte, ellers ville det ende med død. Hun hadde ikke villet høre. Det måtte være dette Una hadde sett, men som hun ikke ville si rett ut. Hun ville ikke spå om Seljas død. Hun hadde i det lengste håpet at dette ikke ville skje. Menneskers onde vilje kunne snus til god. De som hadde anklaget henne, kunne ha latt være.

Selja hørte Petra hviske til noen ord til herr Erling. Akkurat så høyt at det var lett å forstå at hun ønsket at Selja skulle høre hva hun sa.

– Kommer de til å pine henne for å få henne til å tilstå? Jeg har hørt om trollkvinner som har fått negler og tenner trukket ut, fingrene knust og armene trukket ut av ledd. Kommer de til å gjøre det med henne?

Selja grøsset, og kvalmen steg over Petras ord. Tenk at hun ville henne så vondt. Det kunne ikke være sant, hun var jo ikke skyldig! Øyeblikket etter så hun Petra og herr Erling smile til hverandre. Den bitre, men fryktelige sannheten stod plutselig klar for Selja. At Petra hatet henne, hadde hun forstått. Men hun forstod også hvor mye herr Erling både mislikte og kanskje fryktet både henne og tanten. Så mye at han heller så henne død enn gift med sønnen sin.

Reisen til Konningsberg ble lang og kald. Regnet silte og fant veien gjennom sprekkene i treverket og inn til henne. Kuskesetet, med plass til to, hadde høye fjærer og heltrukne puter i skinn å sitte på. Inne i den kasselignende vogna av tre og jern som hun hadde blitt lempet inn i, fantes det ingen myke puter å hvile seg på. Kassevogna lignet mest av alt på de burene omreisende trupper sperret inn farlige dyr i, tenkte hun. Selja satt sammenkrøpet i det ene hjørnet og forsøkte å stålsette seg for alle humpene som kastet og slo henne mot veggene. Det tynne laget med halm under henne var skittent og vemmelig. Det kunne ikke ha blitt skiftet på lenge. Hele kassevogna stinket av alt som kunne komme ut av en kropp. Utøy var det sikkert også her. Hun jamret. Hva hadde tanten gjort den gangen hun ble tatt? Hadde hun greid å komme fri på egen hånd? Var hun blitt sluppet ut? Hvor mye vondt hadde hun måttet lide seg gjennom før hun kom til Sandsvær? Selja lukket øynene i fortvilelse. Una ville helst ikke fortelle om den vonde tiden i livet sitt, men nå skulle Selja ønske at hun visste mer. Mye mer.

Det voldsomme uværet snudde, og et kaldere vær fulgte. Da natten falt på, kunne Selja skimte fullmånen og en gnistrende stjernehimmel gjennom sprekkene i vogna. Natten var underlig stille. Til vanlig ville hun gledet seg over en slik natt, kanskje hun til og med ville gått ut. Kjent på det første, kalde budet om høst. Senere, når høsten var der, ville hun gått ut og sett hvordan blomster og blad ble innhyllet i hvite frostroser. Hun smilte bittert. Dette kom ikke til å bli en slik mystisk og magisk natt. Fortvilet merket hun at hun burde ha vært ute på hjørnet en tur. Hvordan skulle hun gjøre sitt fornødne her inne? Den avskyelige stanken som gjennomsyret i kassen, gav henne svaret. De kunne vel slippe henne ut et øyeblikk? Rytterne og de som satt på kuskesetet, hadde vel også slike behov.

– Hei der oppe! ropte hun mot taket av vogna. – Kan vi ta en rast? Hun følte seg fryktelig tåpelig, men hun var tross alt ikke dømt enda. Hvor ille var de nødt til å behandle henne?

En liten luke ble skjøvet til side, og et par smale, plirende øyne stirret inn. Hun gjenkjente futens vognkusk. En liten, usympatisk mann med musebrunt hår, og spiss nese og hake. Knektene og futen red på egne hester. – Hva er det du sitter og gaper for? hånflirte han.

Selja tok mot til seg igjen. – Jeg trenger en rast. Hun smilte usikkert mot de stirrende øynene. – Kvinner trenger kanskje slikt oftere enn karfolk gjør.

– En rast? Øynene ble så smale at de nesten ble borte. Hun hørte en hes latter. – Slippe deg ut? Her midt ute i skauen, i måneskinnet? Ja, det hadde du vel likt! Tror du ikke jeg vet hva du er for en? Hvis jeg slipper deg ut, kommer du til å forgjøre oss alle, eller forsvinne på sopelimen din. Og det før vi rekker å trekke pusten!

Selja slo hånden for munnen. De trodde virkelig at hun var en farlig trollkvinne! – Men jeg … Stemmen hennes var ynkelig nå, og bar så vidt over alt skrammelet fra vogna.

Mannen flirte hånlig før han stengte luken. Han banket i taket og ropte til henne: – Vi andre skal ha en rast etter sundet. Men det vanker ikke traktering på slike som deg, og pisse får du gjøre der du sitter.

Selja banket hardt mot den stengte luken. – Men jeg kan ikke vente! Vær så snill! Panikken bredde seg i henne. Kvalmen som hun hittil hadde klart å holde i sjakk, ble overveldende. Mørket og stanken, og den uopphørlige skakingen, fikk henne til å brekke seg. Hun tørket seg rundt munnen, hånden skalv. Det var så stummende mørkt at hun ikke engang kunne se om det hadde kommet oppkast på den fine blåkjolen. Ydmykelsen og fornedrelsen sved, alt var verre enn hun noensinne hadde kunnet forestille seg. Hvem var det som behandlet andre slik? Hun krøp hikstende sammen, og forsøkte på nytt å stålsette seg for all ristingen. Det begynte å bli fryktelig kaldt i vogna. Hun var våt etter regnet, og hun hadde ingen ytterklær eller tepper med seg. Føttene og fingrene kjentes blåfrosne, men det var ikke mulig å reise seg for å slå en floke. Nummen og maktesløs lukket hun øynene i et forsøk på å stenge alt det vonde ute. Hun tenkte på Olai, på stundene de hadde hatt sammen denne sommeren. Forsøkte å føle varmen fra steinen de hadde sittet på, godheten i smilene til hverandre. Et forsiktig smil la seg over leppene hennes, det var nesten så hun kunne kjenne den deilige lukten av ham. Drømmene om Olai fikk tiden til å gå, og en god stund senere var de kommet frem til sundstedet. Det måtte være over midnatt. Som i en døs hørte Selja mennene hoppe ned fra hestene og hilse på sundmannen. Han sa hva han skulle ha, og hun hørte det klirre i mynter. Hestene stampet om bord, og beskjeder ble ropt. Snart var de alle om bord på den store flåten. Selja reiste seg opp på knærne. Kroppen var frossen og stiv, og det verket overalt. Det nødvendige ærendet var blitt så sterkt at hun ikke kunne holde seg lenger. Hun kom til å væte seg selv. Fortvilte tårer silte med ett nedover kinnene hennes. Beskjemmet løftet hun på skjørtene, og satte seg på huk i det ene vognhjørnet.

Etter den fornedrende og kalde ferden i vogna trodde ikke Selja at det kunne bli så mye verre. Det fantes vel flere fangehull på lensmannsgården? Noen for dem som bare ventet på forhør, og andre for dem som ventet på straff? Hun fryktet det verste, men håpet at lensmannen ville vise henne mer barmhjertighet enn det futen og knektene hans hadde gjort. Claus fut var kjent for råheten sin over hele bygda. Han var grådig og hadde en hang til spill og sterkt drikke. Da vogna rullet inn på lensmannsgården, grydde det så vidt av morgen, hun kunne ane en matt gråhet i den tidligere svarte vognkassen. På stemmene utenfor kunne hun høre at også mennene var slitne. De hadde vært på veien i hele natt for å få henne frem. Da lemmene på vognkassen endelig ble åpnet, ventet fire menn med fakler på henne. Det blafrende lysskinnet skar i de sviende, trette øynene hennes. Det var tidlig om morgenen, men solen hadde fremdeles ikke kommet opp. Selja holdt hånden opp foran seg og myste mot dem.

– Velkommen til lensmannsgården, flirte en av knektene. Han dro henne i armen for å få henne ut av vogna. – Her får du det nok fint!

Seljas første innskytelse var å trekke armen til seg. Men hun forstod at hun ikke burde gjøre motstand. Da ville hun nok bare få enda hardere håndtering. Mannen som dro i henne, kjente henne ikke. Hvordan kunne han da ha en slik tilsynelatende glede av hennes ulykke? Hun ristet på hodet. Det var kanskje noen som søkte seg til slikt arbeid nettopp fordi de fant glede og forlystelse i andres lidelse. Hun stirret rundt seg i den svake grålysningen, og kjente seg igjen. Hun var i utkanten av byen, ikke så langt fra Lågenelven og Tislebrua. Ikke langt unna der hun og Mads hadde sett vogna med den ille tilredte fangen.

– Du får sitte en stund i arresten, geipet futen mot henne. – De fleste blir ganske snart møre og pratevillige der inne. Ellers bærer det til Steglet med deg tidsnok, du trenger ikke å prate for å miste hodet.

Steglet! Selja forstod umiddelbart at det var retterstedet. Stengelsmoen hadde Mads sagt, men det var altså Steglet det het. Det navnet var enda verre, og viste trolig til en av måtene forbrytere kunne straffes og henrettes på. Med steile og hjul … Hun grøsset.

Den største av knektene slepte henne med seg. De andre ordnet med hestene og vogna. Mannen sa ikke et ord til henne. Han gikk med faste skritt over til et steinhus nederst på tunet. Da han åpnet døren, så Selja et tomt rom med et hardtrampet jordgulv. Det var strødd halm utover gulvet, og i det ene hjørnet stod det ei bøtte. Noe som lignet en striesekk, lå sammenkrøllet under det ene vinduet. Det ser ikke altfor ille ut, tenkte hun, i et forsøk på å oppmuntre seg selv. Her kunne hun klare å være en dag eller to, til lensmannen eller dommeren kom og misforståelsen kunne oppklares.

– Dette er for drukkenbolter og slåsskjemper, sa knekten flirende. – Slike som deg skal ned i kjelleren, hvor du ikke kan komme deg unna.

Selja svelget. Hun ble ført lenger inn i rommet, mot et grovt tregulv hvor det fantes en liten luke på midten. De kunne da ikke mene at hun … Mer rakk hun ikke å tenke før knekten åpnet luken og puffet henne ublidt i ryggen. Hun snublet nedover en bratt trapp og landet på hender og knær på et hardt steingulv. Knekten lukket luken over henne. Hun skrek i forferdelse. – Ikke gå ifra meg her nede! Hun kunne ikke se hånden fremfor seg. Hun følte seg frem til trappen, livredd for hvilke motbydelige ting hun kunne komme over her nede i mørket. Med forsiktige skritt klatret hun opp trappen og trykket mot luken av alle krefter. Den rikket seg ikke. Hun slo hardt på treverket og ropte. Hvis det var noen der oppe, hørte de henne ikke. For første gang siden futen braste inn i storstuen på Olsrudgården, kjente hun en lammende frykt komme krypende. Hun var blitt tatt. Hadde blitt ført til arresten. Til fangekjelleren på lensmannsgården. Det var virkelig, og det hendte henne. Synet av mannen i vogna bak den svarte hesten stod igjen ubehagelig klart for henne. En sølvtyv, og trolldomskyndig hadde kona sagt … Hun kunne ikke forvente seg nåde hvis hun ble funnet skyldig. Noe alle syntes å mene at hun var. Utmattet av ferden og overmannet av redsel lente hun seg frem med armene rundt knærne. Hun brast i en sår og hulkende gråt. Aldri før hadde hun følt seg så hjelpeløs og forlatt.