Ida S. Skjelbakken

Svart måne

Krøniken om Ylva Alm

Copyright © 2015 by Schibsted Forlag AS

All rights reserved

Omslagsdesign: Øivind Makilla

Omslagsillustrasjon: Ida S. Skjelbakken

Elektronisk utgave (første versjon), 2015

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-9229-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

Det er dybt i nattens hjerte

da, naar sære, syge planter

voxer op af sindets havbund.

stiger i den mørke taushed,

løfter høit de sorte blomster,

folder sine bægre ud.

– VILHELM KRAG

Slik sluttet forrige bok:

Det virket som om Salemone så på noe et sted langt bortenfor skogen. Hun sa ingenting på en lang stund, men til slutt sukket hun og snudde seg mot datteren. – Ja, sa hun enkelt.

Ylva trodde at hun hadde hørt feil. – Sa du virkelig … ja? hvisket hun og kjente hjertet begynne å slå raskere.

Salemone nikket og så alvorlig på henne. – Ja, det er på tide at du får vite det, Ylva. Du fortjener å få høre sannheten, men jeg advarer deg – den er ikke særlig hyggelig.

Ylvas hånd begynte å skjelve, så hun måtte sette vinglasset fra seg. Det ble vanskelig å puste. – Da vil jeg gjerne få høre den nå i natt. Og jeg er forberedt på at den ikke vil være hyggelig. Jeg har for lengst skjønt at min far ikke er noen hedersmann.

Salemone tømte resten av vinen sin i én slurk og svelget tungt. Hun klarnet stemmen. – Det har du dessverre rett i, og det er derfor jeg har ventet såpass lenge med å fortelle deg om ham. Hun møtte Ylvas blikk. – Jeg beklager, Ylva, men din far er en veldig ond mann …

1

Juni 1718

Sølvdal, Buskerud amt

– Jeg er allerede klar over at min far er ond, sa Ylva alvorlig. – Så du behøver ikke holde noe tilbake for min skyld. Vær så snill, Salemone. Hvem er han?

– Du kjenner ham allerede, svarte Salemone stille.

Ylva kjente hjertet hoppe i brystet. – Kjenner jeg min far? hvisket hun.

– Ja, og din halvsøster.

– Min … min halvsøster? Ylva klarte knapt å få frem ordene. Hun hadde aldri tenkt på at hun kunne ha søsken hun ikke visste om. Og dette var altså noen hun kjente? Hun klarte ikke å forestille seg hvem det kunne være – og ville det egentlig heller ikke. Et vindpust strøk opp fra vannfaret i skogen og fikk henne til å skjelve. Hun trakk det lette sjalet tettere om seg og stirret på Salemone, som satt og så alvorlig fremfor seg med et vemodig drag rundt munnen.

– Fryser du? Vi kan godt gå inn.

– Nei! hikstet Ylva. – Fortell meg hvem det er! En klump i halsen gjorde det tungt å svelge. Hun følte at verden, slik hun hadde kjent den, var i ferd med å smuldre opp og forsvinne, men ikke på en god måte, som da hun hadde fått vite at hun var Salemones datter. Nå følte hun seg sviktet av dem som sto henne nær, på en helt annen måte. Hadde virkelig foreldrene visst hvem som var hennes kjødelige far, uten å si noe, selv ikke da sannheten om adopsjonen kom frem? For det måtte jo være en som var i familiens omgangskrets. Og siden Selma og Salemone hadde valgt å sette dem fra seg på Bjergvin, måtte de tydeligvis ha en forbindelse dit. Men hvem kunne det være? Det begynte å gå rundt for henne, og hun strøk seg over pannen. Dette ga overhodet ingen mening!

Salemone så på henne med de glitrende grønne øynene sine og grep den ene hånden hennes. – Har du ikke forstått hvem han er? hvisket hun mildt.

Ylva ristet på hodet. – Nei, jeg har ingen anelse.

– Det er jeg egentlig glad for …

– Jeg er klar over at han ikke er noen god mann, Salemone. Bare si det. Jeg skal fint klare å leve med det, uansett hvem han er. Det vil være mye bedre enn å leve i uvitenhet. Det spiller ingen rolle om det så er fanden selv som er min far!

– Vel, det er kanskje ikke så langt fra sannheten.

Ylva grøsset og trakk pusten dypt mens hun stirret avventende på Salemone.

– Din far bor her i Sølvdal sammen med din lille halvsøster – Henriette … Salemone studerte henne mens hun ventet på at det skulle gå opp for henne.

Ylva rynket brynene og ristet på hodet. – Nei, sa hun hest. – Jeg kjenner bare én person som heter Henriette, og hun og jeg er ikke i slekt. Med mindre …?

– Du har helt rett. Godtfred Trondvold er din far.

Ylva ble sittende og blunke hardt og fort mens hun kjente det stramme til i brystet. Så slo hun opp en vantro latter mens hun ristet heftig på hodet. – Nå driver du gjøn med meg, sa hun med dirrende stemme. Munnen var blitt tørr, og hun fikk ikke frem noe mer. Hun klarte verken å svelge eller puste.

Salemone strammet grepet rundt hånden hennes og så på henne med en blanding av medynk og sorg. – Nei, dessverre.

– Men hvordan … Hvordan er det mulig? Du og Godtfred … Ylva tidde. Hun klarte ikke å fullføre setningen.

– Det var ikke frivillig, sa Salemone spakt og stirret ned i bakken. – Han tvang seg på meg, og jeg hadde ingen mulighet til å forsvare meg. Jeg var bare en jentunge … Jeg skrek om hjelp, men det var ingen som hørte meg.

Ylva reiste seg og så forferdet på henne. – Nei! hvisket hun hest. Hun kjente at det begynte å gå rundt for henne, marken gynget under føttene, og himmelen spant over hodet hennes. Det kunne ikke være sant! Godtfred Trondvold kunne ikke være faren hennes! Det fantes ingen hun avskydde mer, og nå fikk hun i tillegg vite at han hadde voldtatt Salemone, og at det var slik hun var blitt til!

Salemone reiste seg også og la armene rundt henne. – Jeg er så lei for det, Ylva. Jeg skulle også inderlig ønske at jeg kunne ha fortalt deg at din far var en god og rettskaffen mann.

– Nei! Dette er da ikke din skyld, Salemone. Du har da vel ingenting å be om unnskyldning for! Ylva brast i gråt og lot tårene dryppe ned i morens svarte hår.

– Det er i hvert fall ikke din skyld, kjære Ylva, hvisket Salemone og strøk henne ømt over ryggen. – Du kan ikke noe for at du har en slik far.

Ylva løsrev seg fra favntaket og tok et skritt tilbake. Hun ristet langsomt, men bestemt på hodet. – Jeg har en far, sa hun med tykk stemme. – Han heter Ingvar Alm, og jeg er stolt av å kunne kalle meg hans datter. Jeg har kan hende Godtfred Trondvolds blod i årene, men han kommer aldri – aldri – til å være min far!

Salemone knuget hendene hennes i sine så hardt at det nesten gjorde vondt. – Det er sanne ord, Ylva, men du må også alltid huske at du er en Vinde. Det er det blodet, det slektskapet, som har satt sitt preg på deg. Du er tvers igjennom en Vinde-kvinne.

Ylva nikket og trakk pusten dypt. – Ja, og det er jeg uendelig stolt av. Jeg er stolt av å være din datter og Selmas datterdatter. Hun hevet blikket mot himmelen og kjente tårene komme på nytt. Stjernene var blitt sløret for øynene hennes da hun fortsatte å snakke. – Jeg håper hun visste det – at jeg var stolt av å være av Vinde-slekt. Men jeg er utrolig takknemlig for at dere valgte å sette meg og Silje igjen på Bjergvin den gangen – jeg er glad for at jeg fikk lov til å vokse opp der. Haken hennes begynte å skjelve, og varme tårer fant veien nedover kinnene og smakte salt i munnvikene.

– Det visste hun – og det vet hun. Et lite smil lekte i Salemones ene munnvik. – Og Selma var veldig stolt av deg, Ylva. Hun så på en måte alt det hun ønsket for meg, men som jeg aldri kunne ha blitt, i deg.

Ylva rynket pannen og la armene i kryss over brystet. – Det tviler jeg på.

– Jo, Ylva. Det som hendte meg den gangen … da du ble unnfanget …

– Da Godtfred Trondvold tok deg med vold, sa Ylva. – Det var overhodet ikke din skyld på noe vis. Du var bare en ungpike, du var fortsatt et barn!

– Ja … Salemone trakk pusten dypt og nikket. – Det han gjorde mot meg, forandret meg for alltid. Alle disse mørke sidene i meg fikk grobunn, noe de ellers kanskje aldri ville ha fått. Jeg ble på en måte litt kynisk og bestemte meg for å bruke menn, slik som mange av dem brukte kvinnene. Men allerede den gangen la jeg merke til en som var annerledes – Aksel – og visste at han ikke kom til å bli som andre menn når han vokste opp. Selma fortalte meg om ham, og de få gangene jeg våget meg tilbake til Sølvdal etter dødsdommen, hendte det at jeg holdt øye med ham. Det var et eller annet inni meg som gjorde meg overbevist om at dere to var ment for hverandre.

Ylva tørket bort tårene og smilte. Det var rart å tenke på at Salemone hadde visst det lenge før hun møtte Aksel. Men når hun tenkte etter, hadde hun jo også visst det selv fra den første gangen hun traff ham i Nordskogen.

– Men hva med Elias, da? spurte hun forsiktig. – Han og Aksel er jo egentlig ikke så veldig ulike.

Salemone ble myk i blikket og så vekk. – Med Elias var det helt annerledes. Han er riktignok ikke som noen andre menn jeg har kjent, men det tok en stund før jeg våget å innrømme det for meg selv – og for ham. Han og Aksel … De er …

– Står dere her og sladrer om meg? spurte Aksel ertende da han kom til syne i døråpningen, men smilet forsvant da han så sporene etter tårer på Ylvas kinn.

Han kom bort til henne med lange skritt, klemte henne inntil seg og kysset henne på pannen. – Du vet at Selma har det godt nå, ikke sant? Du behøver ikke å sørge for hennes skyld. Hun ville ikke ha ønsket det.

– Aksel, hvisket Ylva og lente seg mot brystet hans. – Det er ikke derfor jeg gråter. Stemmen hennes sprakk. Hun klarte fortsatt ikke å tro at det var sant, men ventet på å våkne opp, som fra en vond drøm.

– Jeg har fortalt Ylva hvem hennes far er, sa Salemone lavt.

Aksel stivnet. – Har du? hvisket han.

Ylva hevet hodet og møtte det bekymrede blikket hans.

– Det er Godtfred Trondvold, sa hun tonløst.

Aksel blunket hardt, og grepet rundt livet hennes strammet seg.

– Visste du det?

Han svelget og kikket bort på Salemone. – Jeg var selvfølgelig ikke sikker, men …

– Men hva? Det gjorde vondt å få vite at mannen hun elsket, hadde holdt noe så viktig hemmelig for henne.

– Elias visste det, og jeg regnet med at Salemone hadde fortalt det. Han ville ikke snakke med meg om det, men jeg oppfattet i det minste at det måtte være en mann som ingen ville være stolt av å kalle sin far. Og med tanke på at Salemone bare var en ungpike, regnet jeg med at det ikke hadde gått rett for seg. Så da Selma en gang innrømmet at datteren var blitt tatt med vold, hadde jeg en anelse om hvem det kunne være. Han knyttet begge nevene og bet kjevene så hardt sammen at tennene gnisset.

– Hvorfor sa du ingenting? spurte Ylva anstrengt. – Jeg forstår hvorfor Salemone ikke ønsket å fortelle det, men du og jeg … Jeg trodde vi ikke hadde noen hemmeligheter for hverandre?

– Hvordan mener du at jeg skulle kunne snakke med deg om noe slikt? Hva om jeg tok feil? Da ville du ha gått rundt og bekymret deg helt uten grunn. Jeg visste ikke hvordan du ville komme til å reagere, om du ville oppsøke Trondvold her i Sølvdal og konfrontere ham eller … Han slo ut med armene og ristet på hodet.

Ylva trakk pusten dypt og forsøkte å roe hjertet, som hadde begynt å slå hardt av harme. – Jeg innser at du holdt det for deg selv fordi du bryr deg om meg, men kan du love meg at du ikke vil gjøre det i fremtiden? Uansett hvor opprivende du tror det vil være, bare si det. Jeg klarer å håndtere det så lenge det er sannheten.

– Beklager. Og ja, heretter skal jeg naturligvis dele alle mine tanker og bekymringer med deg, uten å skåne deg for noe.

Ylva nikket og så mot Salemone, som sto i skyggene under taket, med senket blikk. – Vet han det? spurte hun og kjente hjertet øke takten på nytt.

Salemone kikket opp og nølte. – Trondvold?

– Ja.

Aksel stilte seg tett inntil henne og la armen rundt henne i et beskyttende, fast grep.

– Vent! sa Ylva før Salemone rakk å si noe. – Du fortalte ham det på fjellet, ikke sant?

– Ja, svarte Salemone stille. – Han sa han ikke trodde meg.

– Men siden han sparte livet mitt, gjorde han nok det likevel.

– Nettopp.

Ylva ble stående urørlig og la tanken synke inn. Trondvold hadde altså stått foran henne og visst at hun var datteren hans, men hadde ikke villet innrømme det! Hun hadde aldri forstått hvorfor han hadde sagt nei da Rieber spurte om han skulle skyte henne. Kunne det faktisk være fordi han nettopp hadde fått vite at hun var datteren hans? Hadde han likevel et snev av skrupler?

– Kommer du til å oppsøke ham? spurte Salemone forsiktig.

– Det kan du ikke, Ylva. Han er farlig, skjøt Aksel inn. – Kan du i det minste love meg at du ikke gjør det uten at jeg er med?

Ylva strøk seg over pannen. Alt var fortsatt så uvirkelig at hun ikke engang ante hvordan hun skulle klare å snakke med Trondvold om det. – Jeg vet ikke, stønnet hun og lente seg mot Aksels brede, varme brystkasse. – Akkurat nå har jeg overhodet ikke noe ønske om å gjøre det, og i hvert fall ikke før rettsaken mot deg er over. Det viktigste nå er at Trondvold trekker beskyldningene mot deg og heller legger skylden på den andre stakkaren dere har funnet.

– Det kommer han til å gjøre. Aksel fnøs foraktelig. – Den karen bryr seg garantert mer om sølvet enn noe annet.

– Jeg håper inderlig at du har valgt riktig. Det vil være en enorm risiko for deg å stille opp på bygdetinget. Hva om noe går galt?

– Det vil det ikke gjøre, men ikke glem at det er nesten like farlig for deg å vise deg der. Jeg ville ha foretrukket at du dro tilbake til Bjergvin før saken kom opp!

– Det betyr at du ikke er sikker på at du vil bli frikjent!

Aksel tidde lenge. – Ylva … Det finnes ingen bedre utvei. Enten må vi ta sjansen på dette, eller så må vi leve resten av livet som fredløse. Og nå som vi har Emthe, er egentlig ikke det noe alternativ. Verken for meg eller for deg. Jeg vil ikke at du skal fortsette å være på flukt for noe jeg har gjort.

– Noe du gjorde for min skyld. Og jeg synes uansett ikke at noen pris er for høy for å kunne være med deg.

Han kysset henne hardt, men slapp henne fra seg da de hørte Elias’ stemme. Han sto og snakket lavmælt med Salemone, og blikket han sendte dem, tydet på at hun hadde fortalt ham hva de snakket om.

– Kom, la oss gå inn, sa Ylva og tok Aksel i hånden.

Elias så spørrende på henne da hun gikk forbi ham. Hun så opp på ham med et lite snev av trass og fornærmelse i blikket. – Jeg er en voksen kvinne, Elias. Jeg klarer fint å håndtere sannheten. At Godtfred Trondvold er min far, er meg knekkende likegyldig.

Elias svarte ikke, og hun regnet med at han rett og slett ikke visste hva han skulle si. Hun håpet at han i det minste hadde litt dårlig samvittighet for at han ikke hadde fortalt henne hva han visste.

Snart lå hun tett inntil Aksel på et teppe på gulvet i Selmas stue. Signe og Sandra, Salemone og Elias hadde lagt seg i sengebriskene, på kjøkkenet og på gulvet i den andre enden av rommet. Presten Thomas, som hadde kommet for å delta i Selmas jordfestelse, hadde også fått overnatte. Selma ville ha satt pris på å ha alle disse menneskene samlet under sitt tak, tenkte Ylva og smilte, men smilet forsvant da tankene vendte tilbake til Godtfred Trondvold. Det hadde fortsatt ikke gått helt opp for henne at hun var hans datter, og at Henriette var hennes søster.

Plutselig overmannet panikken henne. Hun satte seg opp med et rykk og hev etter pusten. Aksel trakk henne varsomt, men bestemt ned til seg igjen og ble liggende og stryke henne over håret, og litt etter litt kjente hun at de vonde tankene ble drevet på flukt, og at kroppen på nytt slappet av.

Hun følte seg forferdelig sliten både i kropp og i sinn. Den lange reisen og alt som hadde hendt hjemme på Bjergvin, hadde nærmest sugd alle krefter ut av henne. For øyeblikket hadde hun mer enn nok med bare å være og la alt flyte langsomt forbi uten å forsøke å forstå eller ta kontroll.