Hjemløs

Kaja Nylund

Copyright © Vigmostad & Bjørke 2016

All rights reserved

Omslagsdesign: Aina Klingenberg

Omslagsillustrasjon: Eline Myklebust Madsen

Elektronisk utgave (første versjon) 2016

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-9616-6

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

www.favorittbok.no

Personene i Rebekka:

Rebekka Eliasdatter, 19 år

Elias Nilsen, Rebekkas far og krambubestyrer, død

Alvilde Sevlestad, Rebekkas mor, gift med Othelius Vangen

Signe, Rebekkas tante, død

Tobias, Rebekkas ektemann

Olette, Tobias’ fosterdatter

Almar Solthun, vær– og gårdeier

Fru Oda, Almars hustru

Olav, Almars sønn

Lotte, Almars datter

Gamle–Henrik, far til Almar og Alstrup, tidligere væreier

Alstrup Solthun, Almars yngre bror, død

Inger, husholderske og kokke

Solfrid, fintaus, gift med Finn

Finn, gårdsgutt, gift med Solfrid

Anne, Solfrids og Finns datter

Bjørn, Solfrids og Finns sønn

Arnhild, grovtaus

Amalie, grovtaus, gift med Jarle

Jarle, gårdsgutt, gift med Amalie

Mikal, tidligere gårdsgutt

Gunda, taus og Mikals søster

Birger Haugen, fru Odas bror

Emma, Birgers hustru

Selma, Lottes kusine

Kastor, Lottes fetter

Simen, gårdsgutt på Haugen gård og Selmas hemmelige kjæreste, død

Ingolf, gårdsdreng på Haugen gård

Ivar, husmannsgutt og Rebekkas tidligere forlovede, død

Margit, Ivars tidligere venninne, død

Ole, Margits far

Edvart, Ivars far

Gerda, Ivars mor

Daniel, Ivars bror

Anne-Marta, ansatt på krambua

Anton, vertshuseier

Harald, Anne-Martas og Antons sønn

Sakarias Lorentsen, krambubestyrer og oppsynsmann i Vika, død

Rigmor Lorentsen, Sakarias’ enke, død

Birgit, Rebekkas venninne, gift med Hans Sæthre

Holgeir, Birgits far, død

Hans Sæthre, gårdeier i Svolvær

Karette, Hans’ tidligere hustru, død

Teodor, Hans’ sønn

Lise, fintaus på Sæthre, død

Tilde, tidligere fintaus på Sæthre

Kirsti, fintaus på Sæthre

Nils smed

Arne Jørgensen, lensmann

Igor Albertsen, doktor

Esther, jordmor

Liv, hjelpekone

Frøken Andersdatter, lærerinne

Petrus Lund, venn av familien Solthun fra Hopen

Ruth Lund, Petrus’ hustru

Caspara, Petrus’ datter

Leonard, Rebekkas onkel

Oskar, dreng på Elveløkken

Amund, tidligere dreng på Elveløkken

Sigmund, Tobias’ lillebror og gårdsgutt på Elveløkken

Sofie, fintaus på Solthun

Othelius Vangen, fyrvokter og fisker på Sagøya, gift med Alvilde Sevlestad

Oliver, herr Vangens sønn

Bergljot, herr Vangens datter

Emma, herr Vangens datter

Betti, herr Vangens datter

Silje, herr Vangens datter

Geir Aksnes, fotograf fra Kristiania

Ragnar, skysskar

Else, skysskar Ragnars mor

Odd, skolegutt og husmannsgutt, bor på Solthun

Torbjørg, Odds søster, bor på Solthun

Jonita Krane, Tobias’ nabo fra Kristiania

Katherine Nyvoll, Jonitas venninne

Gjermund Løvaasen, Ørsnes’ prest

Tarjei, Amunds bror, tidligere krambubetjent, nå dreng med dekknavnet Fredrik på Haugen gård

Åshild, Gamle–Henriks søster

Randi, Sigmunds kjæreste

Viola Storvik, Amunds store kjærlighet, død

Edgar Storvik, Violas far

Ada, har en datter med Amund på Dønna

Andreas, gift med Ada

Frøydis, Adas og Amunds datter

William, tidligere innleid arbeider

Amalie, Tobias’ mor

Kristian, Tobias’ bror

Lovise, Tobias’ søster

Leander Hope, lensmannens tidligere sekretær

Svenn Telle, doktor i Kabelvaag

Albertine, Amunds og Gundas nabokone

Nilmer, hjemløs

Baksa, den hvite reven

Jendina, Jarles og Amalies datter

Alma, Olavs og Casparas datter

Hildur, Teodors barnepike

Richard Lohne, Alvildes tidligere frier

Ulrik og Knut, vil stjele Baksa

Anny Persdatter, ny assistent på krambua

Slik sluttet forrige bok:

Rebekka hylte og skvatt bakover. Så tumlet hun ut og slo døren igjen. Herregud, hva var det hun hadde sett der inne? Hjertet slo hardt da hun løp over gårdsplassen og rett i Tobias’ armer på kjøkkentrappen.

– Hylt du, kjæreste?

– Æ så … Rebekka var så redd at hun kunne høre sitt eget hjerte dundre i ørene. – Herre min skaper, Tobias, det e … det e et uvesen der inne! Med røde øya og en førferdelig rovdyrkjeft!

1

Ørsnes, mars 1883

Sofie klemte hånden mot det hamrende hjertet, mens kvalmen veltet opp i halsen. Hun ble stående og svelge mens det suste i ørene. Herregud, så mye blod! Amalie måtte ha blødd i hjel, for ansiktet var kritthvitt. Skulle hun våge seg helt bort? Sofie strøk en skjelvende hånd over håret og tok noen prøvende steg mot sengen.

Brått fanget en liten bevegelse oppmerksomheten hennes, og hun tok enda noen skritt nærmere de to. Det vesle barnet rørte på seg! Sofie strakte hendene mot den bitte lille kroppen. Så varsomt hun bare kunne, løftet hun den nyfødte piken opp. Hun glippet med øynene mot henne, mens de små nevene åpnet og knyttet seg. Hun så på Sofie med forundring i de dypblå øynene i det svake lyset. Amalies lille datter levde virkelig!

– Herre min skaper, det e verkelig liv i dæ! Det strømmet varmt gjennom henne da det kom et lite kny fra piken, og hun skar en grimase som om hun skulle begynne å gråte. Hvor mange timer var det siden hun ble født? Amalie hadde vært i live etter fødselen, tenkte Sofie, for hun hadde lagt datteren inntil seg og bredt teppet over dem. Hun svelget klumpen som vokste i halsen. Amalie kunne ikke ha trodd at hun ville overleve, men hun ville gi det hun hadde av varme, til sin lille datter.

Sofie brast i gråt da hun la den lille piken ned på Amalies bryst, men så skvatt hun til, for Amalie var fortsatt varm! Hun kjente det da hånden streifet den nakne huden. Amalie levde! Hun måtte hente hjelp – og det øyeblikkelig!

Varsomt, men så raskt hun kunne, la hun teppet omkring dem. Hun visste ikke om det var håp om at Amalie ville stå det over, men barnet kunne forhåpentlig reddes! Sofie løftet på stakken og løp det raskeste hun kunne til Solthun.

Samtidig, på Elveløkken

Tobias stirret vantro på Rebekka. Han så ut til å ville le, men det skrekkslagne ansiktet hennes fikk ham fra det.

– Det finnes nu ikkje skapninga med røde øya, Rebekka …

– Jo! Æ så det! Tobias … Det var heilt frøktelig! I skinnet var øyan rød, og kjeften glefst mot mæ, og æ … Æ tør ikkje å gå telbake før å se ka det var!

– Så går æ og ser, svarte han. – Du må jo ha sett feil.

– Hva er det som skjer, mor? Plutselig sto Olette der med nysgjerrigheten skrevet over hele ansiktet. – Hvorfor skrek du?

– Gå inn, Olette. Hold dæ på kjøkkenet ei stund. Vi skal bære se etter nåkka på låven.

Også Leonard kom til, og med et blikk på Rebekka og Tobias skjønte han at niesen ikke hadde hylt for ingenting.

– Kom hit, Olette. Vær her i lag med oss nu.

– Men jeg vil …

– Ikkje nåkka men, sa Rebekka med streng stemme. – Dåkker må hold dåkker inne te vi har undersøkt låven.

Rebekka merket at hun skalv på hendene da hun vred dem i hverandre, og fulgte med Tobias over gårdsplassen. – Du må vær førsektig! Det kan vær en skada hund før alt vi veit …

– Som har åpna låvedøra? spurte han.

– Den kan ha blåst opp av sæ sjøl, før det fyk jo, svarte Rebekka.

Da Tobias nådde frem til låvedøren, kom tvilen. Kunne hun virkelig ha sett det hun så? Eller hadde hun sett syner? Han hadde jo rett i at det ikke fantes skapninger med røde øyne.

Tobias slo låvedøren helt opp og kikket inn, mens Rebekka selv holdt seg på betryggende avstand. Hun mintes hva som en gang hadde hendt der inne, og kulset. Det kunne da ikke være en gjenganger hun hadde sett? Et uvesen fra det hinsidige?

– Ser du nåkka? hvisket hun engstelig da han tok det første skrittet inn på låven. Han ble stående like innenfor døren så lenge at Rebekka omsider turte å ta de siste skrittene bort til ham. – Ka det e du ser?

– Det e en … Herregud! Så satte Tobias seg på huk. – Kæm e du før en kar?

Da våget også Rebekka seg inn, og i det gryende morgenlyset så hun den vesle skikkelsen som satt og klemte seg inn mot den ene bjelken, der det lå store favner med tørt høy. Men den forkomne guttungen var ikke alene. Like bak ham sto en rev. Ja, det måtte jo være det, tenkte Rebekka, men reven var hvit med røde øyne. Den sto med en fot løftet fra bakken, som om den var klar til å skvette unna hvis de nærmet seg.

– Kjære vene! Rebekka gikk forbi Tobias, men holdt seg på god avstand fra guttungen. – Vi e ikkje farlig, sa hun vennlig. – Du kan trygt kom fram tel oss, lokket hun. – E du sulten? Det må du jo vær, la hun taust til inni seg.

Guttungen sendte reven et raskt blikk da den stilte seg like ved siden hans.

– Det e i orden, hvisket han. – Dæm e snill. Æ ser det på øyan dæmmes. Så rettet han blikket mot Rebekka. – Æ skal gå igjen. Dåkker skal ikkje …

– Men du e sulten, ikkje sant? Vi har nettopp spist frokost, og det e grøt igjen tel dæ også. På ovnen står det varmt vann, så kanskje vi skal hent ut stampen, sånn at du kan få vask dæ og få nye klea?

– Vask mæ? Han trakk seg tettere mot bjelken. I det samme krøket han seg sammen og stønnet. Rebekka hørte rumlingen fra magen hans helt bort til seg. Hun reiste seg derfor opp og snudde seg mot Tobias.

– Han e utsulta, og han e skitten. Gudan må vette kor han kjæm fra, eller kæm han e før en, sa hun stille. – Og den … der? Hun nikket mot reven. – Æ har aldri i mine levedaga sett nåkka sånt! fortsatte hun lavt, slik at den stakkars gutten ikke skulle høre henne.

– Vi må hjelp han, Rebekka. Han skal i stampen, før æ trur han kan ha utøy på sæ.

– Ja, nikket hun. Det var akkurat det hun hadde tenkt på. Hun husket godt Odd og Torbjørg og hvordan de hadde måttet skrubbe dem rene og lusfrie.

– Ka heite du? spurte hun og gikk nærmere guttungen, mens hun forsøkte å overse reven. Det hendte fra tid til annen at det rasket en rødrev forbi, men hun hadde aldri sett en som så ut som denne. Og rever var da vitterlig folkesky, så hvorfor holdt den seg til en guttunge?

– Æ e han Nilmer, svarte guttungen med tynn stemme, mens han klemte en hånd mot magen. I det samme sto tårene i øynene hans. – Æ skulle ikkje stjel nåkka, men det var … så kaldt ute, så æ … æ skulle bære varm mæ litt.

Varme seg? Rebekkas hjerte verket for denne lille, forkomne gutten som kalte seg Nilmer. Han var så skitten at hun ikke klarte å få noe inntrykk av hvordan han egentlig så ut. Klærne var slitte, og fillene hang i remser fra jakkeermene. Han måtte ha vært lenge ute.

– E du hjemløs? spurte hun, og sendte ham et ømt smil. I halsen lå klumpen allerede stor, men hun kunne ikke slippe tårene fri foran ham.

Da han ikke svarte, snudde hun seg for å be Tobias ordne med vann og oppdaget at han var gått. – Det e heilt i orden at du e her, men det e kaldt her inne. Før å få varmen skikkelig i kroppen bør du bad dæ litt. Det e det luraste man kan gjør når man e så kald som det du e.

– E det sekkert? Han trakk brynene mistenksomt sammen.

– Ja, mannen min kjæm ut med en stamp, så får vi orden på det her. Æ må jo få sett skikkelig på dæ også. Kor gammel e du?

– Æ e sju år.

– Huska du ka tid du vart født?

– Nei, det huska æ jo ikkje, men ho … ho mamma har sagt at det var på høsten.

– Kor e mor di nu?

– Æ veit ikkje.

– Har du stukket hjemmefra?

– Nei. Han gned seg i øynene. – Æ vart nødt tel å gå.

– Var det mor di som ba dæ om å gå?

Han ristet svakt på hodet, og øynene hans strøk over klærne hennes, før han møtte blikket hennes. – Ka med han karen du har i lamme dæ? Kæm e det? Rebekka nikket mot den hvite reven, som nå hadde satt seg i høyet et stykke bak Nilmer.

– Det e han Baksa.

– Baksa? Rebekka hadde aldri hørt et slikt navn før.

– Ja, før han baksa så i djupsnøen nån plassa, så da vart det navnet hannes. Føttern hannes e ikkje like lange som mine, sjøl om han e lettar enn mæ. Han fer fort av gårde der snøen e hard, men ikkje der den e mjuk.

Rebekka forsøkte å småprate med ham til Tobias kom med stampen, men fikk ikke stort mer ut av ham.

Da Tobias kom, satte han stampen fra seg på jordgulvet, og bak ham kom Randi med en kjele som det røk av. Tobias forsvant igjen og kom like etter tilbake med en bøtte vann som ikke var varmet. Så fylte de på med varmtvann. Så kjølig som det var på låven, røk det av vannet, selv om det ikke var så varmt at det var noen fare for at Nilmer ville brenne seg. Randi kastet stjålne blikk bort på den fremmede guttungen, men hun sa ikke et ord mens hun helte varmtvann i stampen.

– Kjæm du bort hit, Nilmer? Rebekka holdt stemmen vennlig og mild. Han skulle ikke føle seg tvunget, men likevel måtte han i stampen om de skulle kunne ta ham inn, for det var ingen som ønsket å få utøy i hus.

Hun så at han nølte, men så trakk han seg omsider bort fra bjelken. Han la en hånd på revens hode, som for å berolige den.

– Klean mine sett fast, sa han da han sto foran Rebekka og tittet opp på henne. – Dæm e heilt hard.

Rebekka forsøkte å virke uberørt, men guttungen luktet så ille at hun var i ferd med å brekke seg.

– Kan vi avse litt ved, Tobias? Lag tel et lite bål nede ved elva, og brenn klean hannes.

– Dåkker skal vel ikkje brenn dæm? kom det forskrekket fra Nilmer. Øynene var store og blanke i det skitne ansiktet. – Skal æ gå naken? spurte han med gråt i stemmen. – Men æ trudd at dåkker var snill, men nu kjæm æ tel å frys i hjel!

– Nei, du skal jo så klart ikkje gå naken, beroliget Rebekka. – Vi har nye klea tel dæ. Som e mjuk og varm og heil.

Hun satte seg på huk foran ham, men visste ikke helt hvor hun skulle begynne, for det var som han sa: Tøyet var stivt av både skitt og kulde. Hun hadde sett hvordan han skalv, så hun visste at han var frossen. – Di her knappan e jo heilt … I det samme gikk en av dem i stykker, og falt ned på jordgulvet. Men litt etter litt fikk hun lirket opp jakken, og til slutt klarte hun å dra den av ham. Så trakk hun av ham luen og fikk se den lyse hårmanken hans. Han hadde brune øyne, så hun ble litt forundret over at håret var så lyst, siden hun først hadde tenkt at han kanskje kunne være av taterslekt. Han gikk selv opp i stampen da klærne lå i en haug på gulvet, og Tobias plukket dem opp og gikk ut.

Det snørte seg på ny sammen i halsen hennes da hun så hvordan Nilmers skulderblader stakk ut sammen med ribbeina, og da han bøyde seg for å sette seg, så hun ryggraden som en søyle fra nakken og nedover ryggen. Hun kunne ikke minnes å ha sett et så avmagret menneske siden Selma hadde kommet til gården med den døde sønnen i armene.

– Behøv du hjelp? Æ har henta såpe, sa Randi og rakte Rebekka såpestykket. – Her e en klut også. Æ bør kanskje hent fleir?

Nilmer satt stille mens hun skrubbet ham. Han var tydelig trett, og varmen fra vannet fikk ham til å slappe av. Antakelig hadde han vært så frossen at han ikke hadde klart å sove stort om natten.

– Kor fint et hår du har, sa Rebekka da hun skrubbet hodebunnen hans. – Det e så tjukt!

Mens de holdt på, kom både Leonard og Olette inn. Rebekka regnet med at Tobias hadde fortalt dem hva det var de hadde funnet. Olette sendte Nilmer nysgjerrige blikk, men hun var mest opptatt av den andre nykomlingen. Nå gikk hun sakte mot plassen der reven satt.

– Er det vennen din? spurte hun, og snudde seg mot Nilmer.

– Ja, nikket han, og fikk i det samme såpe i øynene og skrek opp.

– Så, så, sa Olette, men det var reven hun snakket til, for nå hadde den trukket seg lenger inn i hjørnet og forsøkte å gjemme seg i høyet. – Jeg er ikke farlig. Olette hørtes oppgitt. Hun kom tilbake og satte seg på huk ved stampen. – Hjelpe meg vel så skitten du er! Har du kravlet rundt i asken?

– Koffør snakka du så rart? spurte Nilmer storøyd og så ut til å ha glemt såpevannet som fikk øynene til å svi.

– Hah! blåste Olette. – Det er nå du som snakker rart!

– Nei, æ snakka som ho dama.

– Hun damen heter Rebekka, fikk han snusfornuftig forklart.

– Æ e mora tel ho Olette, smilte Rebekka.

– Ja! nikket Olette ivrig. – Der hører du! Men jeg kommer fra Kristiania, så det er derfor jeg snakker annerledes.

Rebekka så at Nilmer ikke forsto et kvekk, men straks fikk han nok med å tulle seg inn i håndklær. Randi rakte Rebekka en kam. De måtte undersøke om de hadde fått ut alt utøyet, for det hadde kravlet godt i det lyse håret. Da hun sa seg fornøyd, ble Tobias hentet, slik at han kunne bære Nilmer inn på kjøkkenet.

– Men æ kan ikkje gå fra han Baksa!

– Vi skal sett ut litt skylla tel han, lovet Rebekka. – Og så kan han få vær her inne på låven. Ka du trur?

– Ja, nikket Nilmer. – Han e frøktelig sulten, han også.

Rebekka var den siste til å forlate låven, og idet hun skulle til å gå ut av døren, kom reven listende frem. Det var nesten så hun kunne ane spørsmålene i de røde øynene. Hun ble stående litt.

– Vi kjæm telbake med mat tel dæ. Ka du nu enn e før nåkka, vesle Baksa. Hun lurte på hva det var som hadde skjedd denne morgenen. Hvem var det egentlig som hadde søkt ly hos dem? Og hvor kom de fra?