Øystein Antonsen

Forliset

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2016

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2016

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-9625-8

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI

Louise Larsen, nyansatt lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Olsen, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Thanas, dreng

Nora, tjenestepike

Åse, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Lydersen, datter, trolovet med Georg Olsen

Søren Lydersen, sønn, skipsfører

Andre

Elena Engene, tidligere lærerinne på privatskolen, død

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Aralt Isachsen, skipsfører på Nordstjernen, død

Knud Magnussen, andrestyrmann på Nordstjernen

Slik sluttet forrige bok:

Marie snudde seg og smilte til Dagfin ogNikoline, som satt i salongen, men merket at smilet slett ikke føltes beroligende, slik meningen var.

– Slå full fart akterover! Det var Salve som brølte det han kunne. Bare et par sekunder senere støtte båten rett på en båe. Det var ikke til å ta feil av.

Marie stirret ut mot der Salve hadde stått, men han var borte.

– Bestemor, hva er det som skjer?

Marie løp inn i salongen igjen og grep begge barnebarna i hver sin hånd. – Ikke slipp hånden min, samme hva som skjer.

Dagfin begynte å gråte. – Har vi gått på grunn?

Båten krenget over på styrbord side. Marie sa ingenting. Det skremte blikket til rederfruen var svar nok.

KAPITTEL 1

Marie tviholdt i barnebarnas hender. Ute på dekk var det hektisk aktivitet. Det var ingen tvil. De hadde gått på grunn. Båten krenget stadig mer over på siden.

– Hvor er far? ropte Dagfin engstelig.

I det samme gikk døra til salongen opp, og kapteinen kom inn. – Vi har gått på grunn. Dere må ut på dekket med en eneste gang.

De fulgte etter kapteinen. Fra fløyta låt flere høye ul. Hvis ikke folk på land hadde hørt smellet fra sammenstøtet, kom de forhåpentligvis til å høre fløyta og forstå at noe var galt.

Marie la merke til at mannskapet kastet ut en livbøye fra baugen. Det måtte være for å få opp Salve, tenkte hun, og ganske riktig. Like etter kravlet Salve opp i båten, klissvåt og iskald.

En dønning slo mot båten, og svigersønnen måtte klore seg fast for ikke å skli ut i vannet igjen.

– Far … er du uskadd? ropte Nikoline og Dagfin i munnen på hverandre.

– Ja, ikke tenk på meg, men … Han kikket opp på mannskapet. – Vi må få ut lettbåten.

Kapteinen nikket. – Vi har ingen tid å miste. Kom igjen!

Sammen med mannskapet løp Salve over til styrbord side, der lettbåten befant seg. Marie holdt nøye øye med dem, og skjønte raskt at det ville bli vanskelig å få ut båten på grunn av slagsiden til babord. Lettbåten hang i bøyler som kunne svinges ut mot sjøen, men slagsiden gjorde at mannskapet ikke ville klare å låre båten på utsiden av skutesiden.

– Vi må prøve å løfte båten utfor skutesiden! ropte Salve.

Mannskapet samlet seg rundt lettbåten, men oppgaven var håpløs. Lettbåten veide flere hundre kilo, og arbeidsforholdene var vanskelige på det stadig mer skrånende dekket.

– Det går ikke, stønnet kapteinen.

– Fanden så fort båten krenger, stønnet Salve og prøvde et siste desperat forsøk på å løfte lettbåten nærmest på egen hånd, siden de andre hadde gitt opp.

– Vannet begynte å strømme inn i luken til maskinrommet straks etter grunnstøtingen, forklarte maskinisten. – Det er derfor den krenger så fort.

Salve dro en hånd gjennom det våte håret mens han hyttet med den andre mot maskinisten. – Hvorfor lukket du ikke luken?

– Jeg prøvde, men vannpresset var for stort. Den unge mannen svelget tungt. – Heldigvis er det ikke så langt til land, la han til.

– Det hjelper ingenting, din tosk! hveste Salve. – Vannet er iskaldt. Vi risikerer å fryse i hjel lenge før vi klarer å svømme til land, og hva med fru Olsen og sønnen min? Tror du det blir lett for dem å berge seg i land i den sterke strømmen her ute!

– Det hjelper ikke å stå her og krangle, sa kapteinen. – Båten kommer til å synke snart.

Marie så at Salve var i ferd med å bli desperat. Hun lot blikket vandre i østlig retning innover mot land. Der inne lå Kalvøysund, og helt nede ved vannet lå det flere hus, men på grunn av snødrevet og tussmørket som var i ferd med å senke seg, var det umulig å skjelne noe. Hun holdt pusten og lyttet. Håpet å høre fremmede stemmer. Åretak. Bare noen på land hadde hørt smellet fra grunnstøtingen eller fløyta … I så fall ville noen snart komme dem til unnsetning!

Salve løp bort til baugen, plukket opp livbøyen og ga den til Marie. – Se her, sa han og rufset Dagfin i håret. – Dette kommer til å gå bra, skal dere se, men pass godt på livbøyen, ikke slipp taket i den. Jeg klarer ikke å få tak i livbøyen på babord side.

– Vi skal passe godt på den, lovte Nikoline.

Salve smilte kort og snudde seg mot mannskapet. – Vi må gjøre et nytt forsøk på å få lettbåten på vannet! ropte han.

Alle gikk etter Salve. Marie klarte ikke å ta blikket fra de bøyde nakkene. Svigersønnens blikk hadde vært motløst.

– Jeg fryser, sa Dagfin og hutret.

Marie svarte ikke. Hun hadde dratt de andre med seg bort til styrehuset, og nå sto de der og lente seg inntil veggen. Marie holdt livbøyen i den ene hånden og Dagfin i den andre. Hun skottet opp på den smale, høye skorsteinen, som sannsynligvis hadde sendt sin siste dampsky opp mot himmelen.

Snøværet var så tett nå at de ikke kunne se mange meterne fremfor seg. Marie hutret. Det var kaldt, men i sjøen kom det til å være mye kaldere. Heldigvis sto de litt i le for uværet så lenge de kunne stå slik inntil styrehuset, men hvor lang tid de hadde på seg før båten sank, visste hun ikke. Det var i hvert fall viktig å ikke gi opp håpet. – Gleder du deg til å ta fatt på de nye arbeidsoppgavene dine, Nikoline? spurte hun og prøvde å smile til barnebarnet, men det så mer ut som et grin.

Nikoline stirret på henne som om hun ikke trodde det hun hørte. – Hva … hva er det du sier, bestemor?

– Gleder du deg til å begynne i rederiet? Marie prøvde å smile igjen, og håpet hun klarte det denne gangen. Det var bedre å prøve å lede oppmerksomheten bort fra den alvorlige situasjonen de befant seg i. Hun trodde at de hadde noen minutter på seg før båten sank. Det var like godt å prøve å bevare roen og snakke om noe hyggelig.

– Ja, svarte Nikoline og hakket tenner. – Jeg gleder meg, men … men … jeg er veldig spent. Jeg aner jo ikke så mye om det jeg skal gjøre.

– Jeg skal lære deg alt du trenger å vite, beroliget Marie. – Det er ikke så vanskelig når man bare kommer litt inn i det. Det er faktisk svært fornøyelig.

Det kom en høy, faretruende lyd fra båten. Det var den umiskjennelige lyden av skrog som ble flerret opp av berg.

– Jeg … jeg er redd, hikstet Dagfin.

– Du hørte din far, sa Marie. – Det kommer til å gå bra. Du må bare passe på at du klamrer deg fast til livbøyen når vi havner i vannet.

Han nikket.

– Se på meg! sa Marie.

Dagfin tørket bort tårene fra kinnet, selv om det like gjerne kunne være snøflak som hadde smeltet mot ansiktet hans. Han kikket opp på henne.

– Samme hva som skjer, må du ikke gi slipp på livbøyen.

Dagfin nikket.

– Lov meg det, sa Marie.

– Jeg lover det, bestemor, svarte han høytidelig.

Hun kastet et blikk mot Salve og mannskapet. Det var tydelig at de kjempet en hard kamp for å rikke lettbåten, men det så ikke ut til at de ville lykkes.

Marie prøvde igjen å lytte etter tegn på at noen på land hadde hørt dem, men alt hun kunne høre, var vinden, sjøen og mennenes bannskap.

– Vi må gi opp! brølte kapteinen.

Like etter kom mannskapet til styrehuset. Det var nesten så de skled ned til Marie og barnebarna. Nå gikk det fort. Med et rykk løsnet dønningene båten fra båen, og noen sekunder senere slo den iskalde sjøen innover dekket.

– Nå synker den! brølte maskinisten hest.

– Vi må prøve å holde sammen! ropte Salve. – Hold fast i livbøyen og alt annet av vrakgods dere kan få tak i. Vinden blåser oss mot land, men dere må prøve å hjelpe til, og svømme så godt dere kan.

Alle nikket. Det iskalde vannet nådde dem til knærne, og Marie kjente at hun fikk gåsehud. Milde himmel, så kaldt vannet var!

– Kom igjen … hopp! ropte kapteinen.

Marie kikket etter mannskapet, som én etter én forsvant over rekka. Nå var snart båten helt slukt av vannet.

Salve stirret mørkt fremfor seg. Han var den som hadde vært våt lengst, og Marie kunne se at han hakket tenner av kulde.

– Er dere klare til å hoppe? ropte han.

Alle nikket.

– På tre! ropte Salve. – En. To. Tre …

Det kom en boblende lyd idet styrehuset bak dem ble slukt av sjøen. Like etter traff de det iskalde vannet. Kulden slo pusten ut av Marie, og et øyeblikk var hun sikker på at hjertet kom til å stanse. Hun hadde hodet under vannet et øyeblikk. Hold fast i livbøyen, tenkte hun. Hold fast. Heldigvis hadde det ikke vært det store hoppet. Det hadde nærmest vært som å ta et steg ut i vannet. Både hun og Dagfin klamret seg til livbøyen.

– Bestemor, går det bra? ropte Nikoline og var borte hos henne i løpet av et par svømmetak.

– Ja-a, stønnet Marie. Hun blunket hardt et par ganger for å få vannet ut av øynene.

Bak dem forsvant båten i havet. Det var nesten så hun innbilte seg at den kom med et siste sukk før den forsvant. Hun kikket seg rundt. Salve lå rett ved siden av dem i sjøen. Noen meter foran dem befant kapteinen og styrmannen seg. Bare maskinisten hadde kommet et stykke nærmere land. En måke skrek fra luften, men i snøværet var det ikke lett å få øye på sjøfuglen.

Marie svelget. En liten brottsjø slo over dem, og hun fikk munnen full av saltvann. Hun klarte å spytte ut mesteparten, men svelget noe, og begynte å hoste og harke. Hun lukket øynene et øyeblikk. Vannet var så kaldt, og hun hadde ikke fått av seg kåpen. Nå klistret den seg til kroppen, og fungerte like nådeløst som et blylodd.

– Dere må prøve å svømme innover mot land! ropte Nikoline. – Bruk beina!

Marie hadde ikke krefter til å svare, men gjorde som Nikoline sa, uten at hun følte at det hjalp. Bevegde hun beina, eller var de lammet av kulden? Hun skottet på Dagfin, som prøvde å sparke fra så godt han kunne. Mannskapet fikk hun ikke øye på, men Salve var rett foran dem og prøvde å dra livbøyen fremover.

Hun lukket øynene et øyeblikk, men barnebarnet var der straks.

– Kom igjen, bestemor! ropte hun.

Marie pustet tungt. Hun klarte snart ikke å holde fast i livbøyen mer. Det var som om havet trakk henne til seg. Var det slik det skulle ende?

En ny sjø skvulpet over dem.

– Bestemor …

Marie følte at hun svevde. Det var som om barnebarnets stemme kom fra selve havets bunn. Den lokket på henne, slik nøkken i tjernet lokket mennesker til seg med sin vakre sang.

Nora var glad Georg Olsen ikke hadde sett henne på dansen på landsiden. Hun angret på at hun hadde løyet for rederfruen. Det hadde vært bedre å si det som det var – at hun skulle på dans, istedenfor å ha funnet på en unnskyldning for å få fri noen timer. Det hun ikke angret på, var at hun hadde vært der sammen med Thanas og Syver. Hun hadde virkelig kost seg!

Det var stille i rederhuset. Herr Georg hadde hun ikke sett noe til. Kanskje han lå og sov fortsatt? Hun håpet det, for når rederfruen ikke var her, ble det til at hun gikk litt på tå hev. Det var aldri godt å vite hva redersønnen kunne finne på.

Hun skottet ut av vinduet og ned mot fjorden. Rederfruen hadde vært lenge borte. Hadde det skjedd noe? Nei, det var sikkert bare båten som var forsinket. Hun tenkte på Nikoline Andersen, som skulle begynne å arbeide i rederhuset. Nora hadde bare så vidt sett henne i Isak Olsens begravelse, men hun hadde ikke fått noe inntrykk av hvordan hun var.

Hun fikk øye på Thanas. Vinteren var den roligste tiden for ham, og i hvert fall nå som det hadde vært lite snø å måke. Det hadde riktignok nylig snødd litt, men snødrevet hadde blåst raskt forbi, og det var ikke mye som ble liggende på bakken.

– Står du her og slapper av?

Nora snudde seg og kikket på husholdersken. – Jeg kikket etter fru Olsen.

– Ja, vi kan vente fruen hjem når som helst. Jeg vil at det skal være fint nå som Nikoline skal begynne å arbeide her.

– Ja, selvfølgelig, svarte Nora. – Er det noe spesielt du vil jeg skal gjøre?

– Fru Olsens kontor kan trenge et tak med skurefilla. Jeg hadde tenkt å vente til hun var hjemme, så jeg kunne ha spurt først, men nå tror jeg bare vi går opp og begynner. Hun har ikke nevnt noe, men jeg vet at hun setter pris på det når vi gjør slikt. Nikoline skal også sitte der inne. Kan du gå ned i kjelleren og varme opp vann?

– Ja visst, svarte Nora og strøk av gårde. Det var fortsatt glør i grua, men hun la på et par vedkubber så det skulle bli godt og varmt. Hun fylte vann i vaskegryta, og mens hun sto der og ventet på at vannet skulle bli varmt, gikk tankene til dansen kvelden i forveien. Det hadde vært en vidunderlig følelse å svinge seg på dansegulvet.

Det knitret i veden da den tok ordentlig fyr, men Nora kjente et lite kuldegys da hun tenkte på avslutningen av dansen. På vei gjennom skogen hadde Thanas oppført seg så merkelig. Først trodde hun det var fordi han hadde drukket for mye, men han hadde tydeligvis snakket sant da han sa at han kanskje kunne hjelpe henne og familien økonomisk. Nora kjente at hun ble varm da hun tenkte tilbake på årsaken. Fordi jeg tror jeg er forelsket i deg, Nora, hadde han sagt.

De første boblene begynte å komme i vannet. Hun helte det varme vannet over i en vaskebøtte og hadde i litt såpe.

Thanas hadde holdt rundt henne, og hadde ikke broren kommet og skilt dem, var det sannelig ikke godt å si hva som hadde skjedd. Hun ristet på hodet. Drengen hadde ikke fått sagt hvordan han skulle hjelpe dem økonomisk. Han hadde begynt å spørre Syver om han seilte til Holland, noe som bare gjorde det hele enda merkeligere, og før han fikk sagt noe mer enn at det var noe han ville vise henne, hadde en annen deltaker fra dansen dukket opp. En kar som bodde i Gjerdalen. Han hadde spurt om å få lov til å sitte på over fjorden, og det hadde ikke blitt mer snakk om det mystiske drengen ville vise henne.

Hun skulle til å gå opp trappa, da hun fikk se Georg. Hun skvatt og holdt på å miste hele bøtta. Hver gang hun så redersønnen, hadde hun mest lyst til å løpe sin vei. Hun hadde tenkt lenge og vel på om hun skulle slutte som tjenestepike for rederfruen, men hver gang ble svaret det samme. Hun kunne ikke. I så fall måtte hun forhøre seg rundt på øyene etter en annen jobb, men hun visste at det ikke var enkelt å skaffe seg annet arbeid. Det var ikke mange som hadde egne tjenestepiker, og hun hadde ikke lyst til å flytte langt av sted for å få tjeneste.

Redersønnen sto og skulte på henne fra matkjelleren, men sa ingenting. Hun lurte på om han hadde vært der lenge. Etter at han hadde kommet inn på kammerset hennes og truet henne til å ikke fortelle noen om det hersens trebrettet, følte hun seg utrygg hver gang han var i nærheten.

Hun tok et bedre tak om bøtta, gikk rett forbi ham og videre opp trappa. Hvert øyeblikk ventet hun på at noe skulle skje, men han sa ingenting, og gjorde heller ingenting for å stanse henne.

– Så der var du endelig, sa husholdersken, og kom bort og kjente prøvende på vannet, før hun nikket fornøyd. – Kom, vi må skynde oss før de kommer hjem.