Øystein Antonsen

Hjertesavn

Copyright © Vigmostad & Bjørke AS 2016

All rights reserved

Omslagsdesign og illustrasjon: Ken Jeremiassen/Aurora Borealis Multimedia AS

Elektronisk utgave (første versjon), 2016

Elektronisk tilrettelegging: Type-it AS

ISBN 978-82-516-9626-5

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven

eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR. Kopiering i

strid med norsk lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar

og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

PERSONGALLERI

Louise Larsen, lærerinne på privatskolen

Olsen-dynastiet

Isak Olsen, skipsreder, død

Marie Olsen, skipsrederfrue

Clemet Olsen, Isaks sønn fra første ekteskap

Severine Olsen, datter

Salve Andersen, gift med Severine

Inger Olsen, datter

Georg Olsen, yngste sønn

Nikoline Andersen, Salve og Severines eldste datter

Gotfred Andersen, Salve og Severines eldste sønn

Dagfin Andersen, Salve og Severines yngste sønn

Thanas, dreng

Nora, tjenestepike

Åse, husholderske

Lydersen-dynastiet

Frank Lydersen, skipsreder

Ellinor Lydersen, datter, trolovet med Georg Olsen Søren Lydersen, sønn

Andre

Elena Engene, tidligere lærerinne på privatskolen, død

Hjalmar Evensen, kjøpmann

Christen Evensen, Hjalmars sønn

Hilda Evensen, Hjalmars datter

Knud Magnussen, andrestyrmann på Nordstjernen

Slik sluttet forrige bok:

Ellinor la merke til at broren nølte litt før han tok den utstrakte neven. Han hadde nok heller aldri sett Georg slik, og var kanskje redd for at han skulle fly på ham igjen.

– Hvis jeg nå kan få snakke litt med Ellinor i fred og ro før jeg drar, hadde jeg satt pris på det.

– Selvfølgelig, sa Søren og vinket de andre med seg ut. Ellinor ble stående igjen. Hun fryktet at han fortsatt var sint på henne, men da han snudde seg mot henne, så han ut slik hun hadde lært å kjenne ham. Sinnet var som blåst bort, men fortsatt syntes hun det brant en kjølig flamme i øynene hans.

KAPITTEL 1

Da Nordstjernen stevnet mot land, ryddet Ellinor i penteriet akter i skuta. Hun la det nyvaskede dekketøyet på plass i skuffer og skap. Ingen skulle bruke det lille rommet på en stund, og Ellinor ville at alt skulle være i den skjønneste orden før hun gikk i land.

Det hadde ikke gått mange dagene siden Georg dro fra Mandal med postbåten. Hun grøsset da hun tenkte på øynene hans etter slåsskampen med Søren. Ellinor hadde aldri sett Georg slik før. Det voldsomme sinnet hadde satt en støkk i henne. Han hadde sagt at han var glad for å se henne, men alt hun kunne tenke på, var raseriutbruddet hans. Hun måtte snakke med faren om det.

Hun lukket døren til penteriet og gikk inn i messa. Hun hadde spist sitt siste måltid her på skuta. Det var nesten så hun følte et snev av sorg. Hvor mange ganger hadde hun ikke sittet her og spist sjømannskost sammen med offiserene? Nå var det slutt. Det kom ikke til å bli mer skuteliv på henne. De siste månedene hadde gitt henne flere erfaringer og opplevelser enn hun noensinne kunne ha drømt om. Alle tankene og opplevelsene strømmet på, og hun måtte nesten holde seg fast. På denne skuta hadde hun drept flyvefisk med bare hendene og slått en albatross i svime. Hun smilte for seg selv. Her hadde hun til og med feiret jul, og i lugaren under hadde Knud gjort henne til kvinne … Bare tanken gjorde henne ør. Hvordan skulle det gå med de to nå?

Stillheten i messa ble avbrutt av en høy kommando fra dekket. Hun gjenkjente førstestyrmannens stemme. – Ta rev i seilene!

Hun gikk videre inn i salongen, lukket øynene et øyeblikk og tenkte på førstestyrmann Reier Bie, på den sjofle måten han hadde truet med å avsløre forholdet mellom henne og Knud på. Hun kunne aldri tenke seg at faren kom til å høre på henne, og gjøre Bie til skipsfører. Og penger … Selv om Ellinor var datter av skipsreder Frank Lydersen, hadde hun ikke egne penger. Det hadde hun aldri trengt. Hun hadde alltid fått det hun behøvde.

Nye kommandoer nådde ned til henne fra dekket. Hun gikk inn på lugaren og tok på seg varme klær før hun klatret opp leideren. Mannskapet hadde alle hver sine arbeidsoppgaver, og det var knapt noen som så på henne.

Hun lot blikket gli over kjente holmer og skjær, mens de nærmet seg land.

En del av henne gledet seg over synet, mens en annen del av henne ønsket at hun fortsatt skulle tilbringe mer tid på skuta.

Losen hadde kommet om bord og tatt over styringen. Hun lukket øynene og drømte om Brasils varme luft mens de seilte inn mellom de snødekte øyene.

– Endelig er du hjemme.

Ellinor virvlet rundt og smilte til Knud. – Jeg sto akkurat og tenkte tilbake på da vi var i Brasil og løp i Santos’ gater. Det føles så … fjernt.

– Synes du? Når jeg tenker på det, er det nesten så jeg kan føle varmen på kroppen, kjenne leppene dine mot mine.

– Knud, ikke så høyt. Noen kan høre deg. Hun kastet et blikk rundt seg, men ingen hadde hørt ham.

– Men jeg vil at alle skal høre det. Ikke bare den elendige førstestyrmannen. Jeg vil ikke at du skal gå i land til den … jyplingen av en redersønn.

– Jeg skal bryte trolovelsen, sa hun.

– Er det sant?

Hun nikket. – Ja, men jeg må snakke med far først.

Knud nikket også. – Ja, det forstår jeg. Skal du fortelle om oss også?

– Ja, det må jeg jo, men jeg gruer meg. Det er ingen som kommer til å forstå meg. Det kommer til å bli en skandale. Hun lukket øynene og ristet på hodet.

– Jeg kan godt være der sammen med deg når du skal fortelle det.

– Nei, det kommer ikke på tale. Far kan bli rasende, og jeg vil ikke ha noen åpenlys krangel. Jeg skal fortelle om deg når tiden er inne, men først vil jeg gjøre det klart at jeg ønsker å bryte trolovelsen. Han må få anledning til å svelge den nyheten først. Jeg er redd han kommer til å bli forferdelig sint. Hun slapp pusten tungt ut og ristet det av seg. Måtte snakke om noe annet. – Gleder du deg til å komme hjem til familien din igjen?

– Selvfølgelig, svarte han og smilte. – Men jeg har tenkt å prøve å få meg en jobb her på øyene i vinter.

– Ha-har du det?

– Jeg vil være nærmest mulig deg.

– Å Knud … Det var rørende, men det var nesten umulig for sjømenn å få seg noen jobb på øyene om vinteren.

Søren ropte på Knud, og han måtte skyndte seg akter. Ellinor kastet et kjapt blikk etter ham, før hun snudde seg mot land igjen, og alle de små skjærene og holmene de måtte forsere. Hun kunne navnene på de aller fleste. Måkeskjæra, Buskjæra, Sandskjærene. Dønninger og brottsjøer slo opp rundt dem da skuta kastet seg inn blant alle skjærene. Heldigvis var losen dyktig, og selv om både Søren og flere av mannskapet kjente godt til området de seilte inn i, var det tryggest å ha en los om bord.

Ellinor kikket nedover mot Kilsundfjorden. Hun tenkte på de to ungguttene hun, Georg og fru Thrane hadde reddet her i fjor sommer. Det føltes så lenge siden, som om det bare hadde vært en drøm.

Losen ropte ut sine ordrer, og mannskapet ilte til for å få skuta på rett kurs. Brottsjøene slo opp rett foran baugen et par ganger, og Ellinor hadde hjertet i halsen, men losen visste hva han gjorde. Skuta kom seg helskinnet forbi alle båer og skjær, og kunne etter hvert seile inn Oksefjorden.

Det måtte ha vært en mild vinter, tenkte Ellinor, for selv om isen gjerne ikke la seg like fort her ute som på innsiden av øyene, var det åpen sjø helt frem til opplagshavna.

Folk på land hadde sett skuta for lengst, og mange skuelystne hadde samlet seg på bryggene, og på heier og knatter.

Ellinor så etter kjente. Hun lot blikket gli over de snødekte øyene. De vanligvis så grønne åsene på landsiden var nå som en hvit vegg.

Søren overlot til førstestyrmannen å brøle ut ordrer, og kom bort til Ellinor. Hun skottet opp mot mastene, der mannskapet arbeidet for å minske seilføringen.

Nordstjernen seg sakte mot ankringsplassen. Knud sto til rors. Hun skulle gjerne pratet mer med ham før hun gikk i land, men nå var det ikke anledning til det.

– Endelig er vi hjemme, sa Søren lett og la en arm på skulderen hennes.

Hun nøyde seg med å nikke.

– Gruer du deg fortsatt til å møte far?

– Ja, svarte hun, selv om hun gruet seg mer til noe helt annet.

– Ikke tenk på det, sa Søren. – Det kommer til å gå så fint, skal du se.

– Er ankeret klart? ropte førstestyrmannen.

– Alt klart!

– Legg ned roret.

Knud gjorde som han fikk beskjed om, og nå gjorde ikke Nordstjernen rare farten. Det føltes nesten som om de lå stille.

– La ankeret falle! brølte førstestyrmannen.

Like etter gikk ankeret i sjøen med et voldsomt plask. De var hjemme.

– Se der, sa Søren og pekte.

Ellinor kikket inn mot land og fikk øye på faren og fru Thrane, som begge hadde kommet ned til brygga. De strakte hals i spenning. Søren smilte til henne. Ved synet av faren kjente Ellinor tårene presse på, men hun klarte å la være å gråte.

Ankeret nådde bunnen. – Her ligger skuta fint, sa Søren og nikket fornøyd.

Ellinor visste at det var tid for å ta ned alle seilene, stumper og fokk. Det hadde vært en slitsom dag for mannskapet, men det var fortsatt et par dager igjen før alle kunne vende hjem til familiene sine. Skuta skulle bli liggende til våren, da den skulle gjennom en kjølhaling og få ny kobberbunn. Nå skulle riggen sikres, seil og tauverk pakkes sammen, og all overskytende proviant måtte tas i land. Hele mannskapet skulle delta i arbeidet, bortsett fra Søren.

– Ned med landgangen! ropte han og vinket førstestyrmannen til seg. – Jeg og søsteren min går i land nå. Du må sørge for at alle seilene blir tatt ned, og at skuta blir sikret forsvarlig. Isen kan legge seg når som helst her inne. Be stuerten ta seg av provianten. Jeg vil ikke at noe skal ligge og bli dårlig.

– Skal bli, svarte førstestyrmannen.

Søren snudde seg mot Ellinor. – La oss gå i land.

Da hun fulgte etter broren ned landgangen med striesekken i hånden, kjente hun hvordan hjertet pumpet i brystet. Hun kunne føle Knuds øyne brenne i nakken, men hun snudde seg ikke. Georg så hun ingenting til. Så var de nede, og Søren og faren håndhilste på hverandre.

– Så godt å se deg, sa faren og slo ham hardt på skulderen.

– I like måte, far.

Så var det Ellinors tur. Hun skalv da hun møtte blikket hans, men heldigvis så det ikke ut som om han var sint, bare glad … og kanskje lettet over at hun endelig var hjemme igjen.

– Ellinor … jeg har vært så redd for at du aldri skulle komme hjem igjen.

Nå klarte hun ikke å holde tårene tilbake. Tanken på alle månedene faren hadde vært redd og engstelig på grunn av henne, slo nesten beina under henne. Hun slapp strisekken i bakken og rakte ut hendene mot faren. – Jeg er så lei meg for at jeg bare stakk av, hikstet hun og slo begge armene rundt ham.

– Så, så, mumlet han og strøk henne over håret med den ene hånden. – Vi snakker ikke om det nå.

Ellinor klarte ikke å slutte å gråte. Hun skottet opp på faren og så at øynene hans var blanke. Han smilte ned mot henne. – Jeg er så glad for å se deg, kjære Ellinor.

– Og jeg er glad for å se deg, mumlet hun med tykk stemme. De ble stående slik i noe som føltes som en evighet, og da de rev seg løs fra hverandre, så hun at mange kikket på dem, men det brydde hun seg ikke noe om. Hun flyttet blikket til fru Thrane. Den vanligvis så sindige husholdersken hadde tatt opp et lommetørkle, som hun tørket tårer med.

– Kom hit, sa hun.

Ellinor måtte nesten le. Husholdersken klemte henne så hardt at det gjorde vondt.

– La oss komme oss i hus, sa faren og kremtet.

Søren nikket. – Jeg gleder meg til et ordentlig bad og en myk seng.

Da de gikk hjemover, la Ellinor nok en gang merke til alle blikkene fra folkene som hadde møtt frem. Noen bøyde seg mot hverandre og hvisket og tisket. Andre pekte. Hun husket hva Georg hadde sagt om alle ryktene som hadde gått om henne. Nå måtte vel de fleste av dem ta slutt. Hun var i live. Og alle måtte da se at hun hadde det bra!

Det var rart å være hjemme igjen! Hun lot tjenestepiken ta seg av striesekken, og mens hun vandret gjennom huset, følte hun en underlig nærhet og glede for hvert rom hun kom til. Hun strøk hendene over tapetet i stua og rettet litt på en duk som lå på spisebordet. Når hadde hun gått rundt og rettet på duker? Ikke var det hennes jobb, og ikke hadde hun noensinne brydd seg om det.

Da hun åpnet døren inn til soveværelset og gikk innenfor, kjente hun klumpen i halsen vokse. Sengen sto der oppredd og ventet på henne. Alt var gullende rent og ryddig. Husholdersken hadde nok nylig vært her inne og satt alt i stand. Hun la seg på sengen og strøk håndflatene over sengetøyet. Det var lenge siden hun hadde ligget i en så myk og ren seng. Hun kjente trettheten ramle innover seg, men rakk ikke å ligge lenge før det banket på døren.

– Kom inn! ropte Ellinor.

Det var tjenestepiken. Hun neide dypt og smilte. – Det er godt å ha deg hjemme igjen, frøken Lydersen, sa hun.

– Takk, sa Ellinor.

– Badestampen er klar.

Ellinor fulgte etter tjenestepiken ned i bryggerhuset. Det brant liflig i grua.

– Vil du at jeg skal hjelpe deg med å vaske deg på ryggen, frøken Ellinor? spurte hun.

– Takk, men det er ikke nødvendig. Jeg klarer meg selv. Du kan bare gå.

Da Ellinor var alene, kledde hun av seg og kikket nedover sin egen kropp. Noe var forandret. Hun strøk den ene hånden over brystene og videre nedover magen. Det dampet fra det varme vannet i stampen. Ellinor sank sakte ned i vannet. Hun kunne ikke huske sist hun hadde kunnet synke ned i et så vidunderlig og varmt bad. Hun lente hodet bakover og lukket øynene. Tankene vandret hit og dit. Det var nærmest umulig å holde fast ved en eneste av dem. Livet på skuta var over. Hun tenkte på Knud. Savnet ham allerede. Hun gruet seg til å fortelle faren at hun ville bryte trolovelsen. Og hva kom Georg og fru Olsen til å si? Hun fryktet at valget hun hadde tatt, kom til å skape splid mellom de to familiene i lang tid fremover. Kanskje for alltid.