Tove Dahl

Rapport fra en helomvending

En ateistisk psykiater møter den åndelige virkelighet

Lunde Forlag

Copyright © 2011 Lunde Forlag

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Omslagsillustrasjon: © chesterF – Fotolia.com

Omslagsdesign: Ni Zeng

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-520-0172-3 (trykt)

ISBN 978-82-520-0322-2 (e-bok)

Gjengivelsen fra Bibelen er hovedsakelig fra Norsk Bibel utgave II og i enkelte tilfeller fra Bibelselskapet 1978.

Innhold

Finnes Gud?

Hei – hva er dette?

Famlende skritt på Livets Vei

Bibelen

Hånd i hånd med Bibelen og Freud

Sjel og ånd

Tro og tro

Men hva er sannhet?

Dette med synd

Hvorfor kristen?

Brått møte med media

Nok en omgang på dreieskiven

Å bli snakket til

Kjødet er skrøpelig

Bønnesvar eller ei

Nå også som legpredikant!

Aladdins lampe

Å se

Änglar – finns dom?

Jesus, det eneste

Noter

Finnes Gud?

Finnes Gud?

Sytten år gammel var jeg sikker på at hverken jeg eller andre kunne svare på det.

Jeg hadde hørt bibelhistorier på skolen. Det ble bedt aftenbønn hjemme hver kveld ved leggetid, som et søvndyssende ritual, et klart signal om at nå var det ikke snakk om annet enn å sove. Vi sang julesanger rundt juletreet før pakkene kunne åpnes. Et spedt forsøk på opplesning fra barnas andaktsbok for oss barna ble raskt oppgitt. Et enkeltstående kirkebesøk en julaften i en overfylt kirke med bare ståplasser til oss ga ingen mersmak.

Slik jeg husker det, var ikke kristendom eller tro noe tema i familien vår. Med unntak av enkelte humoristiske utsagn fra min far om at de kristne var verst. Selv hadde jeg en barnetro på Gud. Jeg hadde jo hørt bibelhistorier på skolen – ledsaget av nydelige plansjer med bilder av den snille Jesus. Som hadde gjort et visst inntrykk.

Våre lekekamerater gikk på søndagsskole i nabolaget. Hjemme ymtet vi frempå om kanskje vi også kunne gå på søndagsskolen. Men mine foreldre var skeptiske. Grunnen til skepsisen kom frem senere: De mente å vite at søndagsskolen ble drevet av folk fra en farlig sekt. Enda noen år senere ble det opplyst at sekten het «Norsk Misjonsforbund».

Så kom puberteten. Med oppvåkning – ikke bare av de meget omtalte hormoner, men også av den (meget mindre omtalte) intellektuelle nysgjerrighet. Jeg kastet meg over bøker og artikler. Blant annet ble Ibsen grundig studert. Og jeg fant meg nysgjerrige venner og venninner. Vi tok for oss verdensproblemer i fleng og løste dem på strak arm.

En av venninnene var med i en kristen ungdomsforening. Hun spurte om jeg kanskje ville bli med på et møte der. Jeg fant ut at det ville jeg. For jeg var jo i full gang med å orientere meg i tilværelsen, så hvorfor ikke koste på seg et dykk i det religiøse bassenget?

Det ble et dypdykk – over tid. Jeg fikk høre evangeliet. Begynte å lese i Bibelen. Fikk gode venner som reflekterte over meningen med livet. Og mange av dem mente seg også å ha funnet svaret.

Et par av de voksne foreningslederne var akademikere og i stand til å argumentere. Til tross for at de altså var med i en «sekt»: Norsk Misjonsforbund. De også.

For å si som sant er, så ble jeg ganske fascinert av kristendommen. Og kunne godt tenkt meg å bli kristen. Tenkte faktisk at jeg var det også, for jeg trodde jo på Gud.

Men ærlighet varer lengst! Jeg måtte jo stille meg spørsmålet om hva denne gudstroen egentlig bunnet i. Rett og slett: Var det sant? Var det sant at Gud eksisterte? Var det sant, det jeg fikk høre i forkynnelsen?

Jeg kunne ønske det var sant, for det er kjekt å ha en Gud i nødens stund – i liv og død. Men var det sant? Ønske det, ville det – men vite det?

Så startet jeg med noe jeg senere forsto kunne kalles erkjennelsesteoretiske betraktninger. Det vil si: Jeg spurte meg selv (og senere også andre) om hva jeg kunne benytte meg av for å finne ut om noe i religiøse spørsmål var sant eller ikke.

Første forslag var selvfølgelig fornuften. Intelligensen. Logikken. Vitenskapen. Vi har fått fornuften for å bruke den. Det er langt ifra noe småtteri hva menneskene har funnet ut av med tankens hjelp. Og ikke noe småtteri hva mennesketanken og vitenskapen har kommet opp med gjennom tidene. Hele vår sivilisasjon. All teknikk. Man har sett inn i hemmeligheter i mikro- og makrokosmos! På godt og ondt. Det er slik mennesket har hevet seg milevis over dyrenes primitive livssituasjon. Ved hjelp av sitt hode. Hjernen. De grå cellene inne i hodeskallen.

Men – jeg skjønte jo ganske fort – jeg måtte skjønne det – at på tross av vitenskapens massive triumfer hadde den ikke mye å stille opp med på religionens område. Vitenskapen kunne selvfølgelig gi beskrivelser av religioners form og innhold og erfaringer. Den kunne beskrive psykologien hos mennesker med en religiøs tro. Men den kunne ikke dokumentere sannhetsverdien i den enkelte trosforestilling. Dét kunne den bare ha meninger om. (Mange slike meninger fra vitenskapskvinner og -menn blir av og til fremstilt som vitenskapelig beviste sannheter, men det er de ikke. Forskere er også mennesker – med subjektive meninger om mangt. Og det har de all rett til å ha. Men da er det meninger, ikke vitenskap.)

Selv måtte jeg konkludere med at fornuft og vitenskap var uegnet til å avgjøre om Gud fantes eller ei. Man kan ikke øse vann med en sil. Selv om den er nyttig til annet bruk.

Men hvis jeg ikke kunne bruke min eller andres fornuft – hva sto jeg igjen med da? Følelser? Kvinnelig intuisjon? Selvfølgelig ikke holdbart når det gjaldt spørsmålet om Guds eksistens. Erfaringer? Opplevelser? Nei, altfor subjektivt.

Jeg luftet problemstillingen for de kristne vennene mine. De hadde alle det samme svaret: Tro!

Men hva var tro for noe, da? De sa mye pent om tro, men ingenting om hva det var – hvorfor vi kunne finne ut hva som var sant eller ikke, ved hjelp av tro. Selv mente jeg at tro var et finere ord for innbilning. Det ville de naturlig nok ikke høre på. Og mente vel at jeg slo meg vrang. At tro var noe man måtte ville. Og hvis jeg ikke ville, så ble det som det ble.

Jeg la frem de erkjennelsesteoretiske synspunktene også for de voksne lederne. De sa faktisk det samme som vennene. Men dro det enda lenger, idet de mente at løsningen for meg måtte være å be. Be sterkt om tro. Så ville problemet gå over.

Da ble jeg både overrasket og forarget. Jeg mente de ikke forsto problemstillingen, og at deres anbefaling var en kraftig oppfordring til systematisk selvsuggesjon! Og det fra akademikere, som skulle vite bedre!

Debattene i venneflokken tiltok i styrke og intensitet og forargelse. Og det endte selvfølgelig med at jeg måtte innse at jeg hadde ikke noe i dette miljøet å gjøre. Jeg var ikke troende, og jeg visste at forutsetningene for å bli det ikke var til stede. Og mitt mas ble bare til besvær for de overbeviste.

Så jeg sluttet i klubben. Ikke uten en viss forakt for de trangttenkende kristne. Fikk nye venner – nye diskusjonspartnere, som hadde et videre perspektiv. Selv definerte jeg meg som agnostiker. Det vil si: En som vet at vi ikke kan vite. I religiøse spørsmål.

Så gikk livet sin videre gang. Jeg studerte medisin. Giftet meg. Fikk barn. Spesialiserte meg i psykiatri. Hadde det bra. Grublet ikke over livets mening. Slo meg til ro med at livets mening var – slik en norsk filosof angivelig hadde uttalt – å nyte en god biff og ellers ta for seg av det livet hadde å by på, innenfor anstendighetens grenser. Gjennom studier og arbeids- og livserfaring modnet det frem en overbevisning hos meg om at det ikke var mer mellom himmel og jord enn det vitenskap og livserfaring ga opplysning om. Tilværelsen besto av to dimensjoner: Den fysisk-materielle og den psykisk-sjelelige. Gud var en nevrotisk idé. En krykke på livets vei.

Jeg hadde altså landet på en enkel ateistisk overbevisning. Som jeg levde godt med. Det beste man kunne gjøre, var å delta så lenge livet varte. Og så ferdig med det. Døden? Da var livet over. Ingen salme ved reisens slutt.

Jeg var blitt tretti år og meldte meg ut av statskirken. Trodde jo ikke. Og syntes kirken oppførte seg ukjærlig overfor mennesker som ikke fulgte deres leveregler til punkt og prikke.

Hei – hva er dette?

Livet mitt fortsatte å gå sin gang. Fylt av familie, jobb, hobbyer, venner. Jeg nærmet meg førti år.

Så skjedde det noe.

En vanlig natt blant vanlige netter hadde jeg en uvanlig og forferdelig drøm. Jeg hadde som folk flest hatt mang en drøm natterstid, men ingen som denne. Det var et mareritt. Med smerter forskjellige steder på kroppen og med en veldig spesiell redsel. Det var så intenst at jeg våknet. Det var som om jeg var blitt helt åpen. Jeg hadde aldri opplevd noe lignende før.

Som psykiater var det en selvfølge å prøve seg med en analyse av drømmen. Men den lot seg ikke analysere på vanlig måte. Allikevel var det noe ved den som fikk meg til å tenke på en jevnaldrende venninne som dagen før hadde født et barn. Jeg hadde fått vite at det var «et eller annet» med barnet, men at moren hadde det bra.

Morgenen etter fikk jeg ringt venninnens mann. Jeg sa ikke et ord om min nattlige opplevelse, bare spurte hvordan det sto til med mor og barn.

Da fikk jeg vite at det var bra med barnet, men at moren hadde gjennomlevd sitt livs verste natt. Hun hadde fått store komplikasjoner etter fødselen. Og etter hvert som han beskrev hennes lidelser, begynte tennene å klapre i munnen på meg. For han beskrev det jeg selv hadde gjennomlevd i nattens mareritt! Jeg hadde drømt det i en symbolsk form, men det var som to puslespill som ble lagt over hverandre, og som stemte i hver minste detalj. Men hun befant seg flere mil unna mitt hjemsted, og jeg hadde ikke visst noe om hva hun hadde gått igjennom – ja, dagen før hadde jeg til og med fått motsatt informasjon om henne og barnet.

Hvorfor begynte tennene å klapre da jeg fikk vite dette? Det kom av at min velbygde livsanskuelse – som var kjemisk renset for alt overnaturlig – gikk i tusen knas mens jeg satt med telefonen mot øret. Jeg kunne ikke komme fra at jeg hadde erfart noe overnaturlig. Jeg hadde fått informasjon om og medopplevd noe som ikke var formidlet gjennom sansene. Det kunne ikke forklares på noen naturlig måte. Det kunne ikke forklares psykologisk. Heller ikke bortforklares. Det var noe utenfor psykologien. Det var parapsykologisk. Overnaturlig.

Enhver livsoppfatning og verdensanskuelse – hvor materialistisk den enn måtte være – er noe trygt å holde seg til. Når den får seg et grunnskudd, blir vi hengende litt i løse luften. Uten noe å holde oss fast i. Uten noe å navigere etter. Så jeg ble litt skjelven. Et øyeblikk. Ikke lenge. For så våknet nysgjerrigheten. Og jeg tenkte:

Jeg har kommet bort i et stort og ukjent område i livet!

Nå hadde jeg studert fysikk og kjemi og biokjemi og anatomi og kroppens funksjoner. Konkrete, materielle data. Dessuten sjelelige, psykologiske fenomener. Og hadde trodd at det ikke var noen dimensjoner utenom dette.

Og så er det faktisk en dimensjon til – den overnaturlige – som ikke kan forklares hverken fysisk eller psykologisk. Et stort hvitt og uoppdaget område på kartet!

Oppdagelseslysten blusset opp.

Jeg hadde imidlertid ingen tanker om noe religiøst. Dette var parapsykologi – fenomener utenfor psykologien. Fenomener som måtte utforskes.

Og det parapsykologiske ble utforsket. Det var utrolig hva jeg fikk sporet opp av litteratur og informasjon om dette. Siden jeg alltid har vært en lesehest, kom jeg meg også gjennom store mengder stoff om emnet. Og sporet opp mennesker som hadde hatt mange opplevelser på området. Skjønte at jeg selv også hadde hatt slike opplevelser tidligere, men hadde forholdt meg overfor dem som man vanligvis gjør, nemlig ved å bortforklare eller glemme eller fortrenge dem. Fordi vi ikke får dem til å passe inn i vårt hjemmestrikkete forklaringsmønster.

Jeg prøvde også å utspørre venner og kjente, om de hadde opplevd noe overnaturlig. Min lille private undersøkelse endte opp med at minst tjuefemt prosent av de spurte kunne fortelle om noe uforklarlig de hadde opplevd. Men det er jo gjerne slikt man ikke snakker så høyt om. I hvert fall ikke for noen år tilbake. Nå er det jo kommet mer på mote.

Jeg gikk videre i «utforskningen». Tok for meg åndelige systemer og lærebygninger – antroposofi, teosofi, Østens mysteriereligioner, spiritisme, okkultisme, New Age i mange fasonger. Leste til og med Den tibetanske dødebok – hvor jeg fikk fatt i den, husker jeg ikke nå. Fant også en meget interessant bok skrevet av en engelsk antropologiforsker. Hun hadde dratt til Tibet og meldt seg som disippel hos en tibetansk lama. Var hos ham i seks år – og endte selv opp som lama! Det var en detaljert bok om disippelopptrening og overnaturlige begivenheter hos tibetanske lamaer.

Videre leste jeg om norske og utenlandske synske personer. Med helbredende evner. Leste om alternativ medisin. Pluss, pluss, pluss. Jeg leste og leste. Hadde god tid. Det var en spennende reise.

Hva ble det av det?

Jeg fikk en veldig klar overbevisning om at den overnaturlige dimensjon er en overveldende virkelighet. Utrolig mye spennende å få innblikk i.

Samtidig var det hele veien noe som skurret. Jeg fant meg ikke til rette i noe av dette. Fascinerende – men ikke noe for meg å leve i.

Så var det jo en bok jeg ikke hadde tatt for meg, da. Bibelen. For det første anså jeg meg som ferdig med å undersøke kristendommen. Det hadde jeg gjort grundig nok i unge år. Plagsomt grundig. Dernest hadde jeg, merkelig nok, den oppfatning at kristendommen ikke hadde noe med det overnaturlige å gjøre.

På den annen side – for fullstendighetens skyld – så burde jeg jo sjekke Bibelen også. Hva den sa om det overnaturlige. Om den sa noe i det hele tatt. Uten sammenligning for øvrig: Jeg bestemte meg for å ta en bit av det sure eplet. Hoppe i det. Ta frem Bibelen og lese. Litt ydmykende, men – ålreit!

Heldigvis visste jeg at jeg ikke behøvde å begynne forrest i boken – i Det gamle testamentet. Jeg begynte i Det nye testamentet. Og leste. Unntatt det siste skriftet der, «Åpenbaringen». Så mye vett hadde jeg at jeg skjønte at jeg bare ville bli forvirret av å lese den. Jeg leste heller om Jesus og hans liv.

Den første beklemmende overraskelsen var å oppleve at det var så flaut å lese i Bibelen! Da jeg hadde lest alt mulig merkelig overnaturlig, var det ikke flaut i det hele tatt! Jeg hadde sittet midt i familien med alle mine bøker og lest ufortrødent.

Ja, så var Det nye testamentet lest. To ganger. Og jeg ble faktisk ganske begeistret. Ikke for Paulus, men for Jesus. Det var noe der.

Egentlig hadde jeg i mange år tenkt på Jesus som et idealmenneske. Veldig bra. Veldig god. Veldig idealistisk. Bare synd det endte så tragisk for ham.

Men jeg hadde tenkt at slik måtte det vel gå med en som bare ga fra seg alt han hadde, og ikke tenkte på seg selv. Det måtte jo gå galt til slutt. Man kan bli overidealistisk.

Og selvfølgelig: Å følge Jesus, som Bibelen snakker om, det blir jo som å selge smør og ingen penger få! For hva er det Jesus sier? Hvis noen krever noe av deg, skal du også gi ham resten. Og for ikke å snakke om: Hvis noen slår deg på det ene kinnet, skal du la ham slå deg på det andre også. Slikt må jo ende med forferdelse! Og da snakker jeg om at det tok slutt her på jorden. En selvsagt konklusjon ut ifra et materialistisk synspunkt.

Men når det nå finnes en overnaturlig dimensjon – hva da? Hvor er Jesus i dét? Hvem var han egentlig?

Jeg funderte litt på dette. Hvem er denne mannen, han som gikk omkring og gjorde vel? Idealisten. Hvem var han? Hva var han?

Da våknet jeg faktisk en morgen med en bibelhenvisning for øynene mine. Jeg så det for meg. Jeg så for meg: Matteus 3,17.

Umiddelbart tenkte jeg at hvis jeg hadde vært kristen, hadde jeg sikkert drømt Johannes 3,16. Det var det eneste bibelstedet jeg visste om. Og der står det som kjent: «For så høyt har Gud elsket verden at Han ga sin Sønn den enbårne, for at hver den som tror på Ham, ikke skal fortapes, men ha evig liv.»

I et selvransakende psykologisk øyeblikk konkluderte jeg med at jeg måtte jo vri og vrenge på alt (et lett kverulerende trekk) – og vri Johannes til Matteus, og 16 til 17.

Men jeg kunne jo ikke dy meg, så jeg slo opp Matteus 3,17. Hva kunne det stå der?

Der sto det faktisk at Gud sa tydelig ifra hvem denne Jesus var. Bibelordet var fra Jesu dåp – der han kom klissvåt opp av vannet, og en røst fra himmelen sa: «Dette er min Sønn, den elskede, som jeg har behag i.»

Jaså? Jesus, Guds Sønn. Svar på tiltale, kan man si.

Jeg kom ikke til noen avgjørende tro da, men jeg gjorde som Jesu mor Maria: Gjemte ordene i mitt hjerte. Og der ligger de fortsatt.

Men, det som skjedde – etter at jeg hadde lest Det nye testamentet to ganger – var at jeg til min forskrekkelse en dag oppdaget at jeg trodde på Gud! Ja, ikke bare det, men jeg trodde faktisk at Jesus var Guds Sønn. Og ikke bare dét, men jeg trodde at Han døde på korset for alle menneskers synder – også mine! Jeg trodde også at Han var oppstanden og sitter ved Faderens høyre hånd! At Han altså lever, og at vi kan snakke til Ham!

Hjelp! Hvor skal dette ende? Holder jeg på å bli kristen?!

Nå visste jeg at man ikke blir kristen sånn automatisk fordi om man tror på Gud og Jesus. Dét er det mange som gjør, uten at de av den grunn er kristne. Jeg hadde lest i Bibelen at det var snakk om å ta imot Jesus som sin personlige Frelser. Slik blir man et Guds barn. Slik blir man kristen.

Så, hva nå? Bli kristen? Ikke så veldig forlokkende, akkurat. Jeg var jo ferdig med det! Skulle jeg bli en del av det der?!

Men jeg begynte å snike meg inn i kirken. Satt på bakerste benk. Sang forsiktig med i «Kyrie Eleison». Var liksom litt med, men samtidig var det jo gresk. Helt gresk. Løp ut igjen før noen skulle finne på å antaste meg. Men begynte å gå dit hver søndag. Begynte til og med å glede meg til å gå dit hver søndag.

Men hva trodde jeg egentlig på av det som sto i Bibelen? Jeg var milevis unna å tro at Bibelen var Guds egen tiltale til oss – her vi vandrer omkring på jorden mens vi driver med vårt. Og Paulus diagnostiserte jeg suverent som en nevrotisk og kvinnehatende ungkar.

Men Jesus var ikke nevrotisk. Og han var langt fra kvinnehatende – så langt ifra. Etter hvert sto han frem som den rene og klare diamanten. Fullkommen. Helt full av nåde og kjærlighet. Fullkommen ren. Full av guddommelig kunnskap og visdom. Den faste og uomstøtelige Sannheten. Ikke som en «tolerant» og «myk» mann, ikke som en deig man kan sette sine egne fingeravtrykk i og forme slik det måtte passe våre egne «religiøse» og oppskrytte menneskelige meninger. Nei. Fullkommen. Helt stø. Helt fast. Helt hellig. Helt menneskelig. Med en kjærlighet som bare fløt og fløt ut til mennesker – i overnaturlige omsorgsundere. Og som stødig vendte sitt ansikt mot Golgata og gikk dit med faste skritt for å sone alle menneskers synd og slik åpne veien inn i det himmelske for alle syndere. Den klare morgenstjerne. Fullendt gjennom – ja, nettopp: gjennom lidelse. Som her på jorden ikke engang hadde noe å legge sitt hode på – i voldsom kontrast til den herlighet som ventet ham ved Faderens høyre hånd i himmelen.

Jesus fra Nasaret. Jesus Messias. Jesus Kristus. Sann Gud og sant menneske. Frelser. Forløser. En som står og banker på døren og byr seg selv frem – nesten som en tigger – om vi vil ta bryet med å åpne for Ham og ta imot Hans evige frelse.

Jesus ble også en slik skrikende kontrast til alt og alle jeg hadde lest om tidligere. Spesielt tydelig ble det i hvordan Han forholdt seg til sine disipler når de i opplæringsprosessen ble innlemmet i det fortrolige samfunnet med Ham. Så totalt motsatt av hvordan den tibetanske lamaen forholdt seg til sine disipler: De fikk lære, og de fikk se mirakler, men det var i en upersonlig og nesten naken teknisk og nedlatende atmosfære. Slik den engelske forskeren beskrev det. Slik jeg oppfattet det.

Jesu ord til alle – til meg: «Og hvem sier dere at jeg er?»¹

Hvem sier du at jeg er?

Jo, vårt og mitt svar: «Du er Messias, den levende Guds Sønn!»²

Herre, hvem skal jeg gå til? Du har det evige livs ord, og jeg tror og vet at du er Guds Hellige!³

Jeg visste at jeg ville ha Jesus. Jeg ville ha Ham. Diamanten. Den klare morgenstjernen. Jeg forsto og visste også at vi alle er under en overnaturlig påvirkning, enten vi vet det eller ei. Og da blir det helt avgjørende hvor vi stiller inn antennene – hva vi velger å ta inn fra den åndelige, overnaturlige verden. Nå ville jeg åpne meg for Ham, og trekke antennene tilbake fra alt annet overnaturlig.

Det sies jo av og til at «alle snakker om været, men det er ingen som gjør noe med det»! Jeg koster på meg å bruke dette som en billig og overforenklet illustrasjon på menneskenes grunnproblem. Synden. Det onde som er kommet inn i verden, og som har infisert alt og alle. (I hvert fall alle de andre, kan vi tenke. De vi får se og høre om på tv og ellers i media. Ja, kanskje til og med naboen.)

Selv hadde jeg smått med syndserkjennelse – den har ballet på seg senere – men allerede da visste jeg på en litt uklar måte: Uten Jesus var jeg fortapt, overlatt til min egen selvopptatthet. Selv om jeg var ganske godt oppdratt og stelte meg pent og kunne være litt snill innimellom og veldig glad i familien, så var det jo ting i meg – en egosentrisitet – som var milevis unna Guds hellighet. I forhold til Gud, altså.

Det ondes problem – alle snakker om det, men det er ingen som gjør noe med det. Alle religioner, filosofier og politiske tankeganger beskjeftiger seg jo på ulikt vis med den onde problematikk. Det onde i verden. Og det foreligger masse meninger og oppskrifter og forslag til hvordan man skal kunne holde det onde unna.

Alle snakker om det. Men det er bare én som har gjort noe med det. Hans navn er Jesus Kristus. Han fra Nasaret.

For det første tok Han all straff for menneskets ondskap på seg. På korset. For det andre seiret Han fullkomment over den ondes forsøk på å overliste Ham på korset. På tross av all uhyrlig mishandling og tortur og spott og forakt og utskjelling kom det ikke opp et eneste ondt svar fra Jesus. Bare kjærlighet til sine torturister: «Far, tilgi dem, for de vet ikke hva de gjør!»⁴ Seier over ondskapen. Sjelens himmelske seier.

Ikke slik at det onde er feid ut av denne verden. Så langt ifra. Men det er en åpning for hvert eneste menneske som sørger over det onde i sitt indre, til å ta imot tilgivelse og fylles med Hans kjærlighet. La Han som er kjærligheten, komme inn og bli Herre i livet.

Jesus er den eneste som har gjort noe med det onde – med den onde. Som kunne gjøre noe. Som har seiret over ham.

Ikke noe menneske kan seire over det onde. Fordi vi allerede er infisert. Men Han som var født av Gud – Guds Sønn, Menneskesønnen – kunne seire, i Guds kraft.

Derfor så jeg også at Jesu unnfangelse ved Den Hellige Ånd, jomfrufødselen, ikke bare var et interessant under for folk som liker undere. Nei, det var hele forutsetningen for at Jesus der på korset kunne seire over den onde. Det var Gud som seiret. Det var Gud som ga seg selv. For oss. Og altså for meg.

Jeg skjønte at alt dette gikk skarpt i retning av å bli kristen. Jeg ville gjerne ha Jesus, men ville helst ikke bli «kristen».

Jeg er nok ikke alene om en slik motvilje. Nå vet jeg at det ligger i selve vår natur. Fra syndefallet, da mennesket ble adskilt fra Gud og overlatt helt til seg selv. Og da er man overgitt til kreftene i verden. Da er vi prisgitt «kampen for tilværelsen». Den enes død, den annens brød. Der så Darwin rett!

Men det han så, var selvfølgelig situasjonen etter syndefallet. Han fikk ikke undersøkt noe som helst i Edens hage før Adam og Eva falt for den ondes fristelse til opprør mot Gud – mot himmelens og jordens Skaper.

Kampen for tilværelsen – å være sterkest, flinkest, penest, rikest, smartest, lurest, mest vellykket – alt dette for å overleve og tilkjempe seg andres kjærlighet. Konkurranseinstinktet. Rivaliseringen. Janteloven.

Den enes død er den annens brød. Men så kom Han som sa han var brødet fra himmelen. Brødet som på korset ble totalt brutt – knust for våre misgjerninger. Brødet som ved sin død ble til livets brød for alle som vil ta til seg av det. Og som ved det avblåste hele kampen for tilværelsen:

«Legg merke til liljene på marken – hvordan de vokser! De strever ikke og spinner ikke! Men jeg sier dere: Selv ikke Salomo i all sin prakt var kledd som en av dem.»⁵ Guds nådetilbud.

I kampen for tilværelsen ligger det også sterkt at en må ha kontrollen i eget liv. Men i Jesu armer trenger vi ikke lenger å ha denne kontrollen. Tilbudet er faktisk å overlate oss helt til Ham – det vil si: å la Jesus bli Herre i vårt liv. Han tilbyr oss det.

Men det sitter langt inne hos oss! Det fikk jeg merke.

Overgi kontrollen? Bli en av «mørkemennene» og «mørkekvinnene»? Så pinlig! Så nedverdigende!

Det ble en langtrukken kamp. Om å gi meg. Om å gi meg – til Jesus.

Men etter hvert skjønte jeg at det ikke var noen vei utenom.

Utenom, sa Bøygen.

Utenom, sier motstanderen.

Men jeg ville ha det. Jeg kunne ikke komme unna – jeg var «hektet». Hadde smakt og sett at Han var god.⁶

Nå er det slik – og det visste jeg – at når man vil bøye seg og ta imot syndenes forlatelse og Jesus som Frelser, kan man gjøre det hvor som helst. Hjemme i stua, på kristne møter og så videre. Selv hadde jeg fått det for meg at jeg ville gå frem til alteret i kirken når det var nattverd, og så ta imot Jesu legeme og blod symbolsk. Og gi meg over til Ham.

Det skulle jo egentlig være greit. Men det var ikke greit. Jeg fikk ikke beina med meg. Jeg greide ikke å reise meg og gå frem i kirken hjemme. Det var for flaut. Jeg kjente for mange. Det ville vel bli oppstyr. Skal hun gå til nattverd? Det ble for flaut at de skulle se at jeg bøyde meg. Vel, man blir ganske selvopptatt.

Men så åpnet det seg en nødløsning. En søndag skulle jeg kjøre barna og noen av vennene deres til en konkurranse på den andre siden av byen. Klokken elleve. Og da jeg rundet Sinsenkrysset, fikk jeg øye på en kirke – og sa til meg selv:

Nå leverer jeg ungene, og så drar jeg til den kirken. Og hvis det er nattverd der, skal jeg gå frem og ta imot Jesus! Dermed basta!

Som tenkt, så gjort. Det var også nattverd der, viste det seg. Men det var så vidt jeg fikk beina til å lystre. Allikevel kom jeg meg frem til alteret og fikk knelt. Tok imot Jesu legeme og blod. Ba Jesus om syndenes forlatelse. Ba Ham være Frelser i mitt liv. Ba Ham komme inn i mitt indre. Ba Ham bli Herre i mitt liv. Og jeg sa til Ham – og mente det, så langt jeg så (men det var ikke så langt, akkurat!):

Nå gir jeg livet mitt til deg.

Så var det gjort. Jeg var blitt et Guds barn: «Alle de som tok i mot Ham, de ga Han rett til å bli Guds barn – de som tror på Hans navn.»⁷ Født på ny! Gjenfødt til et levende håp! Jeg var rett og slett blitt kristen.

Det ga ingen voldsomme opplevelser. Men jeg opplevde en stille, indre fred – som aldri har forlatt meg siden. En fred som ikke er av denne verden. En fred som Jesus gir til sine.