DANI PETTREY

Sunket

Alaska-serien bok 1

Til norsk ved Andreas Kristiansen

Lunde Forlag

Copyright © 2014 Lunde Forlag

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Copyright © 2012 Danielle Pettrey

Først utgitt under titelen Submerged

av Bethany House,

a division of Baker Publishing Group

Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

Oversatt fra engelsk av Andreas Kristiansen

Omslagsdesign: Koechel Peterson & Associates, Inc., Minneapolis,

Minnesota/Gregory Rohm

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-520-0264-5 (trykt)

ISBN 978-82-520-0325-3 (e-bok)

Til Michael
For at du ba meg opp til dans.
Det viste seg å bli en dans som skulle vare livet ut.
Jeg elsker deg.

Til mamma
fordi du alltid tror.
Jeg er så glad i deg.

Prolog

Du må aldri vedde før du vet hvilke kort de andre spillerne sitter med.

Og hun som hadde trodd at hun hadde så gode kort på hånden.

Agnes Grey tvang hodet tilbake mot den ristende stolryggen og klamret seg så hardt til armlenene at fingerneglene brakk. Svetten piplet fram i pannen og rant ned i øynene hennes, men hun nektet å gråte. Det var hun var for gammel til.

Flyet ville treffe vannskorpen bare noen steinkast fra huset hennes. Hun ville aldri få se det varme, trygge og tørre hjemmet sitt igjen.

Vennen hennes, Henry Reid, forsøkte å se seg bakover. Knoklene var hvite på spakene der han kjempet for å vinne kontroll over den spinnende Cessnaen, men det uregjerlige flyet nektet å lystre. Panikken lyste ut av øynene hans. «Fest setebeltene! Legg hodene mellom knærne!»

Det var søtt av ham å bekymre seg, men det ville ikke endre på utfallet. Skjebnen deres var beseglet.

Flyet gikk ned – hardt og fort. De skrekkslagne ansiktene til de andre passasjerene røpet at alle skjønte hvordan det hele ville ende. Uskyldige, hver og en av dem, tenkte Agnes. Hun var så sint på deres vegne at det overdøvet hennes egen frykt. Hun var den eneste om bord som var klar over at denne katastrofen ikke skyldtes noen mekanisk feil. Det var ham. Hun visste det like sikkert som hun visste at hun hadde sett sin siste solnedgang.

Et bittert hulk unnslapp de sprukne leppene. Hun trodde hun hadde hatt kontroll, men det var en illusjon.

Hun hadde spilt kortene sine, og han hadde høynet innsatsen.

Hadde hun bare ikke vært så innmari sta. Hadde hun bare holdt munn og gitt ham det han ville ha … Men det var ikke slik mommo hadde oppdratt henne. Hun hadde gjort det som var rett. Hun skulle bare ønske at hun ikke hadde dratt de andre med seg i døden.

Hun tvang hodet mot venstre og fikk øye på kjæresteparet som holdt hverandre hardt i hendene og gråt mens de hvisket fortvilet.

Det knøt seg i magen til Agnes. Hun hadde tatt dem med på denne turen, dømt dem til en våt grav.

Nå ville han i hvert fall bli fornøyd. Hun ville forsvinne. De ville forsvinne. Nå var det ingen igjen til å …

Det sved i halsen hennes.

Bailey.

1

UTENFOR KYSTEN AV ØYA TARIUK I ALASKA

Cole McKenna la kaoset på vannoverflaten bak seg og dukket ned i kaoset under. Det svarte vannet slukte raskt flomlysene som var rettet mot ham fra redningsskøyten. På få sekunder var det bare ham, søkelampen han hadde festet rundt livet, og havets ugjennomtrengelige mørke.

Hjertet hans banket liksom i takt med de rytmiske lysglimtene fra søkelampen.

Dunk. Dunk.

Det var utrolig hva du hørte når du var omgitt av mørke.

Dunk. Dunk.

Cole sjekket dybdemåleren med venstrehånden mens han holdt et godt tak i livlinen med den høyre. Når du dykket på dypet uten naturlig lys, uten distinkte landemerker og med en strøm som stadig skiftet retning, var et par sekunder uten grep om linen alt som skulle til for å miste retningen. Det var verdifulle sekunder som kunne bety forskjellen på liv og død.

Ni meter.

Ti og en halv.

«Dykker nummer to i vannet,» informerte Gage over radioen.

Han var glad for at Landon Grainger var på jobb denne kvelden. Han ville trenge all den hjelpen han kunne få.

Sonaren hadde indikert at det som var igjen av Henry Reids sjøfly lå og vippet på kanten av Outerman-ryggen, fjorten meter under overflaten.

Han skulle ønske de hadde hatt flere opplysninger om flyet før de gikk i vannet; han visste ikke engang hvor mange passasjerer som hadde vært om bord! Han hatet å lete i blinde.

Fjorten meter.

Han løsnet lommelykten fra beltet og tente den. Cessnaen blinket hvitt i lysstrålen.

«Jeg slipper linen,» varslet han overflaten.

«Vær forsiktig, Cole. Dykker nummer tre er i vannet.»

Cole svelget. «Oppfattet.» Det var utillatelig å bekymre seg mer for Kayden enn for Landon. Som sjef for dykkerlaget hadde han ansvaret for alle medlemmene i gruppen. Han måtte ikke la seg distrahere av at Kayden faktisk var søsteren hans. Det ville ikke være rett overfor de andre, eller overfor ofrene, for den saks skyld. Men det var vanskelig å dempe en brors beskytterinstinkt.

Han inhalerte, og trykkregulatoren sendte automatisk et trekk av oksygenrik luft inn i dykkermasken. Apparatet fikk ham til å høres ut som Darth Vader – hvert pust var langsomt og støyende. Den svarte tørrdrakten, hanskene og slangene gjorde ikke bildet noe mindre treffende.

Gløden fra flyskroget var borte, men siden brannen hadde vart så lenge, var det ennå håp om at det fantes luftlommer i flyet. Han ba taust om at kveldens leteaksjon ville ende med redning av liv, ikke bare berging av lik.

Han lot lysstrålen gli langs flyet og tilbake til halen som var opprevet og ødelagt. Deretter beveget han seg videre til cockpiten. Han trakk pusten fort da han fikk øye på det sammenpressede metallet. Herre, la Henry ha blitt kastet ut før flyet stupte ned i vannet med nesa først! Da ville det i alle fall være en mulighet for at Ginny fikk en kropp å gravlegge.

«Slipper linen,» opplyste Landon før han i neste øyeblikk var nede ved siden av Cole.

«Det er best tilgang gjennom den døra der,» sa Cole.

«Enig.» Landon trakk brekkjernet opp av bagen.

Kayden svømte mot dem, og lysstrålen fra lykten hennes traff masken til Cole før den festet seg på flyskroget.

«Landon, du blir med meg,» instruerte han. «Kayden, du holder øye med strømmen og hvordan flykroppen beveger seg. Vær klar til å hjelpe med å løfte til overflaten.»

«Den er grei, sjef.»

Cole kilte brekkjernet inn i dørsprekken, spente fra mot sideveggen og kastet seg bakover. Anstrengelsen fikk det til å gløde i fingrene og oppover armene hans. Tre minutter senere hang døra åpen på hengslene.

Et virvar av ledninger sperret åpningen. Cole gjøv løs for å åpne en passasje.

Han kastet et blikk på klokka og tenkte på den gylne timen – grensen for gjenopplivning av ofre etter kaldtvannsdrukning. Hvis det gikk noe lenger, ville alt håp være ute.

Ikke i kveld. Ikke på hans vakt.

Han ga Landon klarsignal og fulgte ham inn i flyet, kilte kroppen gjennom åpningen og til høyre.

Landons reservelykt sendte en lysstråle gjennom vannet foran dem. «Jeg ser to. Mann og kvinne. Festet til setene på høyre side.»

Cole dro ikke kjensel på paret. I en by på størrelse med Yancey var alle naboer med alle, og han kjente derfor de fleste innbyggerne i byen av utseende. Noe hadde lagd en flenge i kvinnens ansikt i krasjet, og mannen hadde fått et hardt slag i tinningen.

Han vendte lykten mot klokka igjen. Trettifem minutter siden styrten, nye femten for å få dem til overflaten, deretter ti for å frakte dem til sykehuset …

«Vi tar dama ut først.» Cole løsnet setebeltet og frigjorde kvinnen. «Kayden, du må holde deg ved døra og være klar for et løft mot overflaten.»

«Klar, sjef.»

Cole grep beina til kvinnen mens Landon tok tak under skuldrene hennes. Han gikk forsiktig bakover og målte avstanden til åpningen med skrittene sine.

«Hold her.» Han senket beina hennes og ålte seg forsiktig ut av flyet. Så lente han seg inn igjen. «Ta det sakte.» Han lirket kvinnen gjennom døråpningen. «Hun er ute.»

Han så Kayden og kvinnen forsvinne i mørket over ham, og fant veien tilbake inn i vraket, der Landon ventet.

«Han er nesten klar til å flyttes,» sa Landon der han lå på kne ved siden av den bevisstløse mannen. «Skal jeg være med på løftet?»

«Ja, du går opp med ham så snart Kayden er nede igjen.»

Noe dunket inn i ryggen til Cole, og han snudde hodet så raskt at lykten i pannen hans fanget en bevegelse. Han tok seg fram mot bakenden av skroget og fikk et nytt spark.

Noen forsøkte desperat å klamre seg til en luftlomme i den hevede flyhalen. «Jeg har enda en ‒ ved bevissthet,» varslet han Landon.

Han tråkket på et flysete for å komme så høyt opp som mulig. En luftlomme, ikke mer en tolv centimeter dyp, fylte skråtaket i kabinen.

En iskald hånd traff ansiktet hans. Denne gangen langet han ut og fanget den. Han løftet lykten og møtte et par skrekkslagne øyne som stirret tilbake på ham. «Jeg har funnet Agnes Grey!» Hun sto på nakkestøtten til det bakerste setet og klamret seg til en luftlomme ikke stort større enn en håndsbredd. Han løsnet ekstraflasken med oksygen fra vesten, trakk i utløseren for å åpne for luft, la den kalde hånden hennes rundt metallet og førte den til munnen hennes. Så skjøv han masken sin tilbake og bøyde hodet inn i luftlomma der hun kunne høre ham. «Pust sakte, og hold deg mest mulig i ro. Jeg skal få deg ut herfra.»

Hun nikket raskt mens hun tok dype drag av luften. Vann slo mot ansiktet hennes. Hvor lenge kunne hun holde seg oppreist i det kalde vannet? Leppene hennes var blå, huden blek. Hun hadde tatt seg fram til de bakerste setene i et forsøk på å finne luft. Det ville bli en utfordring å få henne til å gå under vann frivillig for å komme seg ut.

«Du, to andre passasjerer og piloten Henry? Er det det jeg leter etter? Fire personer?»

Hun sluttet motvillig å trekke inn luft for å svare. «Fem. En annen passasjer gikk foran for å hjelpe Henry.» Hun svelget hardt. «Jeg så kroppen hans flyte utenfor etter at vi styrtet.»

«Bli her. Jeg er snart tilbake. Jeg lover.»

Han ventet til hun nikket, trakk masken nedover ansiktet igjen og brukte nakkestøtten på setet til å skyve fra, tilbake mot Landon. «La oss få ham ut. Agnes er våken nok ‒ jeg gir henne min ventil når jeg tar henne opp etterpå.»

Landon nikket. De løftet mannen ut fra setet og inn i midtgangen. Flyet vippet, og Cole vaklet forover så Landon mistet balansen. Topppunktet på flyskroget sank fem grader til. «Kom igjen!»

«Hvordan ser det ut?»

Landon forsvant ut gjennom døra. «Trangt, men det er nok.» Cole lirket mannen ned og ut av flyet på Landons instrukser. «Vi er ute.»

Cole ventet ikke på å få noen bekreftelse på at mannen var klar til å løftes, men snudde og tok seg inn i flyet igjen for å hente Agnes.

Det fantes ingen trygg måte de kunne få henne framover i flyet på, han var nødt til å trekke henne gjennom vraket. Og han ville ikke kunne kommunisere med henne etter at de var ute av luftlomma. Han håpet hun ikke ville få panikk, slik at han måtte slå henne bevisstløs for å få henne i trygghet.

Hun var under nå, helt under vann; øynene hennes var lukket, og hun knuget flasken mot brystet.

Han vendte lyset fra lykten mot ansiktet hennes.

Øynene åpnet seg i panikk.

Han grep håndleddet hennes og nikket idet hun fant hans; så gjorde han tegn til at de skulle bevege seg nedover.

Flyet leet på seg igjen.

Han ga henne ikke tid til å reagere på trusselen, bare dyttet dem tilbake gjennom vannet så raskt han kunne, og brukte setene for å vurdere avstanden. Hun holdt seg inntil ham med et dødelig grep om håndleddet hans.

Et skremmende stønn ga gjenlyd gjennom skroget. Vannet vibrerte rundt dem. Coles målere svaiet som seteryggene.

«Cole.» Kayden behøvde ikke å si mer. Tonen sa alt.

Fjellryggen flyet lå og vippet på kom ikke til å holde stort lenger.

Han trakk i Agnes og kjempet seg mot døråpningen.

Tre meter.

To og en halv.

To.

«Cole, kom deg ut!»

Frykten i søsterens stemme grep tak i hjertet hans og klemte til.

Haleseksjonen ble dratt forover, metall skrapte mot korall med en nifs raspelyd idet det vannfylte skroget vippet på randen av mørket. Denne gangen ville det ramle utfor.

Agnes slapp tak i håndleddet hans og vred seg ut av grepet han hadde om henne. Hun spant desperat rundt, øynene ville i lyset fra lykten.

Han strakte seg etter henne, men hun sparket fra mot et sete og forsøkte å skyve seg mot åpningen. Uten lys og med flyet i bevegelse rundt dem, dunket hun rett inn i førstehjelpskapet.

Kroppen hennes ble slapp, og oksygenflasken fløt bort.

Cole stupte etter henne og klarte å få tak i armen hennes.

Den høyre siden av flyet brakk av med et brøl, og vannet virvlet inn utenfra.

Cole kjempet mot trykket fra vannet, spente fra mot setene og brukte kraften i frasparket til å trekke Agnes tilbake.

«Jeg kommer inn.»

«Du våger ikke, Kayden. Bli hvor du er. Det er en ordre!»

Han svømte ned mot døråpningen, skrapte oksygenflasken mot karmen. Samtidig som han beskyttet Agnes så godt han kunne, prøvde han å finne feste for hånden.

En annen hånd møtte hans. Kayden.

Han la Kaydens fingre rundt håndleddet til Agnes. «Hun er bevisstløs.»

«Jeg har henne!»

Cole lot søsteren trekke Agnes ut gjennom døra, og fulgte deretter etter henne ut gjennom flyskroget.

Kayden sikret Agnes for løft.

«Hodet opp,» instruerte han.

«Du følger rett bak oss.» Det var ikke et spørsmål.

Han ga henne tommelen opp. Søket etter Henry og den savnede passasjeren måtte vente til vraket hadde fått stabilisert seg. Han begynte oppstigningen, og idet han la flyet under seg, gled skroget av fjellhylla og ned i mørket. En bølge av kvalme slo gjennom ham. Det hadde vært nære på.

De kunne se stadig større ringer på vannflaten, ringer som viste hvor helikopteret befant seg. Det ventet i det minste rikelig med hjelp der oppe.

Han brøt overflaten til den virvlende lyden av rotorblader.

Førstehjelpsteamet befant seg nå på dekket av redningsbåten, travelt opptatt med å løfte Agnes forsiktig om bord. Cole ventet til Agnes og Kayden var oppe, før han grep stigen selv.

Ralph Barnes, brannsjefen i Yancey, lente seg over for å gi ham en hånd med de tunge flaskene.

«Takk.» Cole satte seg på båtripa og ga seg til å løsne dykkerutstyret. Det begynte å regne rundt ham.

Gage ropte: «Den andre båten er på vei tilbake med de andre ofrene. Landon også. Setter du strek nå?»

Cole nikket. «Få oss i land.»

Gage viftet bort helikopteret og gikk mot styrehuset. De ville komme fortere i land med båt enn om de fraktet Agnes via luften.

Cole så på mens førstehjelpsteamet startet hjerte-lunge-redning på Agnes. Han var overrasket over at hjertet hennes ikke hadde stoppet, etter alt hun hadde vært gjennom.

«En ett-tusen. To ett-tusen. Kom igjen, Agnes.»

Kayden satte seg ned ved siden av ham og så på teamet som arbeidet. «Hun er iskald. Det er bra. Da har hun mer tid,» mumlet hun, mer til seg selv enn til ham.

Cole la armen på skulderen hennes. Kayden likte ikke det å miste folk ‒ det gjorde ingen av dem. «Jeg håper det.» Han kunne ikke gjøre noe for Agnes, annet enn å håpe at hun ville kjempe seg tilbake livet. Røde lys virvlet som fyrlykter fra utrykningsbilen på land, og vokste seg større da båten nærmet seg.

«Du skulle holdt posisjonen din,» sa Cole stille.

«Og latt deg gå ned sammen med flyet? Tror ikke det.»

«Det var ikke opp til deg å bestemme.»

«Du ville gjort det samme, det vet vi begge to,» svarte Kayden.

«Kanskje det, men det har jeg ikke noe lyst til å finne ut.»

Båten la til ved brygga, der Landon ventet på dem og sto klar til å fortøye idet motoren ble skrudd av. Cole gikk bort for å hjelpe redningsteamet løfte pasienten opp på en båre og deretter over på land. Gjennom striregnet så han hvordan de prøvde å sjokkstarte hjertet til Agnes i sykebilen, og etter noen sekunder fortsette med hjerte-lunge-redningen. De lukket dørene, og snart suste bilen av sted med ulende sirener.

Cole strøk bort vannet som rant i små bekker nedover ansiktet. Han frøs.

Cole fraktet utstyret bort til byens brannstasjon, der redningsteamet hadde lagerplass.

Alle i teamet var familie, med unntak av Landon Grainger ‒ som var som familie å regne. Cole hadde tillit til at alle sammen, både under og over vann, klarte å utføre de redningsoperasjonene som var mulige, samt at de taklet det i de tilfellene de ikke kunne gjøre noe.

De vasket og klargjorde utstyret til neste utrykning.

Kayden jobbet stille ved siden av ham.

Typisk Kayden.

Når det gjorde vondt, holdt hun seg nær, men lukket alle ute. Cole ønsket inderlig å kjempe seg inn.

Landon slengte skipssekken over skulderen. «Jeg stikker bort på stasjonen for å begynne på rapporten. Havarikommisjonen vil være her om et par timers tid.»

Cole nikket. Han så ikke fram til bergingen. De ville heve flyet hvis de klarte å finne det igjen, samle de spredte delene og fotografere det de kunne. Det var ikke selve arbeidet som var vanskelig ‒ det var vissheten om at liv hadde gått tapt som gjorde vondt. Den savnede passasjeren befant seg et eller annet sted på den undersjøiske fjellryggen, og søket etter Henry Reids kropp ville være en påkjenning for hele teamet. Men det var nødt til å gjøres. Ginny Reid fortjente det.

Cole var den siste som forlot stasjonen. Han kikket opp på himmelen da han kom ut. Den hadde gått fra mørk til bekmørk. Regnet hadde roet seg og falt nå som lett yr, selv om han tvilte på at oppholdet ville vare særlig lenge.

Vinden suste gjennom de tomme, forfalne sentrumsgatene. Cole skuttet seg og slengte sekken opp i pickupen. Han ville bare ta en rask stopp innom sykehuset for å høre hvordan det gikk med Agnes og de to uidentifiserte passasjerene ‒ før han stakk hjemom for å ta et par ord med Kayden.

Tariuk-øyas regionsykehus lå øverst på høyden over Main Street. Cole parkerte bilen foran brannstasjonen og gikk det siste stykket. Han passerte politistasjonen på veien, stakk hodet inn og fikk øye på Landon som var i ferd med å sluttføre rapporten sin.

Landon kikket opp da han kom. «Jeg har akkurat snakket med Ginny Reid i telefonen.»

«Hvordan går det med henne?»

«Ikke særlig bra. Sheriffen er der nå. Jeg tror jeg skal kjøre bort og se om det er noe jeg kan gjøre.»

«Si ifra hvis jeg kan bidra.»

«Absolutt.»

«Noe nytt om passasjerene?»

«Ginny sa at da Henry dro til Anchorage i ettermiddag, var planen at han skulle plukke opp en mann som het» – Landon løftet opp notatblokken sin – «Mark Olsen. Og Agnes Grey, selvfølgelig. Men da han ringte henne før han tok av fra Anchorage, sa hun at det var blitt med to passasjerer til. Hun visste ikke navnene deres. Henry sa de kunne gjøre opp for turen når de kom til Yancey.»

«Jeg er på vei opp til Agnes nå for å se hvordan det går. Skal sjekke om det er noe nytt om dem.»

Lukten av desinfeksjonsmiddel gjorde alltid Cole uvel. Det skarpe lyset fra taklampen og de kritthvite veggene forsterket bare følelsen. Sykehuset vekket dårlige minner, og det virket ikke som om dagen i dag ville bli noe unntak.

Peggy Wilson sto lent mot resepsjonsdisken og snakket i telefonen med rynket panne. «Jeg forstår det. Forsikringskortet sier at han trenger forhåndsgodkjenning, men hvordan i all verden kan du skaffe det når det er snakk om en ulykke?» Hun sukket, og ansiktet fikk en intens rødfarge.

Hun kikket opp, fikk øye på Cole og la hånden for røret. «Beklager. Disse forsikringsselskapene liker å terge vettet av meg. Hva kan jeg gjøre for deg?»

«Jeg kom for å kikke innom Agnes Grey. Hun ble lagt inn her …»

«For en time siden.» Peggy ble alvorlig. «Jeg er redd hun ikke klarte seg.»

Cole knyttet nevene. Hadde han bare vært raskere … sterkere …

«De forsøkte å gjenopplive henne, men det nyttet ikke. Hjertet ville ikke slå.»

Cole svelget. «Og det andre paret som ble brakt inn, vet du noe om dem?»

Peggy bet seg i underleppa. «Jeg er redd for at heller ikke de klarte seg. De ble erklært døde på ulykkesstedet.»

Han lukket øynene, frustrert og fortvilet. «Jeg trodde virkelig de skulle klare det.» Kanskje hvis han hadde hentet dem ut i en annen rekkefølge …

Den fyldige hånden hennes la seg over hans. «Jeg beklager, gutten min.»

«Jeg også.»

Han forlot bygningen gjennom de automatiske dørene og gikk med tungt hjerte ut i den kjølige, svarte natta.

Agnes Grey, borte.

Han kjørte nedover den stille gata, forbi de mørklagte butikkvinduene, forbi den russisk-amerikanske handelsstasjonen der Agnes hadde bodd og jobbet.

Yancey ville ikke bli den samme uten sin ærverdige lady Grey.

Og Bailey? Skrittene hans saktnet idet det vakre ansiktet hennes glimret for øynene hans. Hvordan ville hun ta nyheten om at tanta hun var så glad i var gått bort?

2

Nyheten sendte Bailey Craig tilbake i tid. Hun hadde hørt hva Gus sa, hørt at Agnes var død, men i stedet for minner om tanta, var det minner om hvorfor hun hadde forlatt Yancey som skylte inn over henne. Tolv år forsvant på et blunk, og med ett var hun seksten igjen …

Bankingen vekket henne, som om små menn dunket med slegge på skallen hennes, på innsiden. Så tørst.

Hun åpnet munnen og fikk en kvelende fornemmelse av bomull. Hun hadde ikke lyst til å åpne øynene – ville ikke se enda en gang, eller konfrontere for den saks skyld, vrakrestene av det hun hadde gjort.

Ikke enda en gang.

Det var ikke nødvendig å se seg rundt for å skjønne at han hadde gått. Selv om hun lå på gulvet, hadde hun i det minste en pute under hodet denne gangen, og noe var lagt over henne – et teppe, jakka hennes? Hun var ikke sikker.

Stedet var stille. Ingen andre var oppe ennå, eller så hadde alle dratt kvelden før.

Hvor var hun? På fest. Men detaljene var skisseaktige, som vanlig. Hun hadde kommet sammen med Kelly og Beth. Hadde de gått uten henne? Hadde de fått nok av det evinnelige fyllerøret hennes?

Hun reiste seg forsiktig opp på albuene og åpnet øynene. Bevegelsen fikk det til å gå rundt for henne, og kvalmen traff henne som en ti meter høy bølge.

Alt var tåkete, uklart. Hun blunket, forsøkte å fukte kontaktlinsene som hadde klistret seg til hornhinnene.

Hjemme hos faren til Krista. Det var der hun var. Han var bortreist i helga.

Rommet var mørkt, bare opplyst av noen solstrimer som fant veien gjennom en glipe i gardinene. Kanskje noen andre også hadde gjort noe dumt og hun ikke var den eneste som sto igjen med skammen.

Hun slo på bryteren til badet og ventet til lysstoffrøret hadde blinket seg ferdig. Hun skvatt da hun så seg i speilet. Hadde hun sunket så dypt? Maskaraen var gnidd utover under de blodskutte øynene. Hun så et svakt avtrykk av gulvteppet på det høyre kinnet, håret var bustete og stivt etter altfor mye hårspray.

Hun hadde brukt så mye tid på å ta seg godt ut, på å være tiltrekkende og forførende, og nå så hun bare syk ut. Hun sprutet kaldt vann i ansiktet, igjen og igjen, skrubbet seg hardt, som om hun kunne vaske bort skitten og skammen.

Varme tårer blandet seg med det iskalde vannet, og hun sank ned på gulvet med verkende hjerte, for syk til å holde seg oppreist – forbauset over at hun ennå evnet å føle smerte. Det kalde gulvet føltes godt under den varme huden. Hun krøllet seg sammen i fosterstilling. Ikke igjen.

Hvordan havnet jeg her?

Hun kunne ikke klandre noen andre, dette var ene og alene hennes egen skyld. Om hun bare kunne spole tilbake, helt til begynnelsen. Ikke ta den siste drinken. Insistere på at de skulle gå ut og spise før hun ble for brisen, be dem om å følge henne hjem. Men i sin omtåkede tilstand hadde hun endt opp med den fyren hun trodde hun hadde lyst på, i alle fall der og da. Han var eldre og mer populær – så da ville jo sikkert hun bli mer populær også.

Det hadde selvfølgelig ikke vart lenger enn til morgenen etter, og da var kursen hennes blitt staket ut.

Hun hadde hatt så mange muligheter til å velge en annen vei, til å redde ryktet sitt, eller i det minste ikke gjøre det tusen ganger verre, men hun hadde alltid takket ja til neste drink, den som skulle få humøret opp, og havnet i samme situasjon utallige morgener.

Cole ante ingenting om hvor fælt hun syntes det var. Hvor lyst hun hadde til å kaste seg i armene hans, gråte, trygle om tilgivelse …

Men hun visste at han ikke ville tilgi henne, ikke etter det hun hadde gjort. Og hun kunne ikke tape ansikt – det ville være det verste av alt.

Hun var så patetisk.

«Bailey, er du der?» Stemmen til Gus trakk henne tilbake til nåtiden.

Hun blunket hardt, tvang minnene fra ungdommen og de medfølgende marerittene til side. «Ja da.» Hun kremtet. «Beklager.»

«Hørte du hva jeg sa?»

Agnes. Død.

«Ja.» Hun gled ut på kanten av sofaen og tippet nesten ned på gulvet.

«Hun har gitt handelsstasjonen til deg. Ja, hun har faktisk testamentert alt til deg. Vi kan gå gjennom detaljene når du kommer til Yancey.»

Det strammet seg i halsen hennes. «Yancey?»

«Ja. Når du kommer hjem til begravelsen.»

Hjem. Hun var nødt til å reise tilbake. Bilder fra tiden på ungdomsskolen, da hun lå sammenkrøllet på baderomsgulvet, dunket gjennom hodet hennes.

«Hvor fort kan du være her?» spurte han.

Jeg kan ikke forlate Oregon. Kan ikke dra til Alaska. Hun ble stiv av redsel.

«Bailey?»

«Ja, Gus, jeg er her.» Hun svelget gallen som brant i halsen. «Jeg skal ordne det.»

«Agnes tok hånd om alle detaljene her oppe. Hun ville ikke være en byrde for noen, i hvert fall ikke deg. Du trenger bare å komme deg hit.»

«Greit.»

«Det blir fint å se deg igjen.»

Hun nikket, klarte ikke finne på noe mer å si, og la på.

Yancey, Alaska. Hun hadde bestemt seg for aldri å sette sine bein der igjen. Nå hadde hun ikke noe valg. Agnes fortjente at hun kom. Agnes fortjente så mye mer enn det. Bailey hadde sviktet tanta like mye som hun hadde sviktet seg selv.

Cole svingte inn i oppkjørselen og kikket bort mot huset til søsteren. Det var fremdeles lys på i flere rom. Han gikk ut av pickupen og krysset den åpne plassen mellom hytta hans og barndomshjemmet, tråklet seg fram mellom søledammer i regnet. Lukten av fuktig mose lå som tåke i den kjølige, rå luften.

Aurora møtte ham i kjøkkendøra.

Han sparket av seg støvlene og knelte ned for å klappe den pipende huskyen. «Hei, jenta mi. Hvordan går det?»

«Det er litt mat igjen til deg,» ropte Piper fra spisestua.

Han gikk videre inn i huset for å hilse på henne. «Takk.» Nødoppringningen hadde kommet bare et par minutter etter at de hadde benket seg ned til den ukentlige familiemiddagen.

Piper snudde seg fra dataskjermen og ble sittende med ryggen til pulten ved enden av trappen. «Det gikk ikke så bra, eller?»

Cole lente seg mot dørstolpen. «Har hun ikke sagt noe?» Han visste allerede svaret. Kayden holdt alltid kortene tett til brystet.

Piper ristet på hodet. «Nei. Hun gikk rett i dusjen.»

«Du kjenner Kayden … Når noe gjør vondt, vil hun helst være alene. Bare gi henne en dag, så er hun tilbake til sitt gamle, irriterende jeg.» Han tvang fram en latter, men lurte ingen av dem. Lete- og redningsoppdrag var ikke noe lett, med det var likevel den jobben de følte seg kalt til.

«Vil jeg vite det?» Øynene til Piper var fylt av uskyld, noe han satte så høyt ved henne.

«Nei, men du får nok det uansett.» Det var uunngåelig i en by på størrelse med Yancey – seks hundre og tre innbyggere ved siste folketelling. «Kanskje det er best at du hører det fra meg?»

Piper nikket bekreftende, men øynene hennes tryglet om å bli skjermet.

Han sukket tungt. «Det var flyet til Henry Reid. Agnes Grey var om bord.»

«Og?» Hun bet seg i underleppa.

«Og vi klarte dessverre ikke å finne Henry. Agnes døde på sykehuset.»

Hun bøyde hodet, og Cole gikk bort og strøk henne over skulderen.

«Stakkars Agnes.»

«Jeg vet det.» Å si at det hadde vært en røff tørn, ville vært å underdrive.

Piper tørket tårene og kikket opp. «Du må være skrubbsulten. La meg hente en tallerken til deg.»

Han la armen rundt skulderen hennes. Alltid så full av omsorg for andre. «Jeg fikser det selv.»

«Sikker?»

«Ja da. Bare gjør deg ferdig med det du holdt på med, du.» Han nikket mot dataskjermen. «Hva er det du ser etter?»

«En bok.»

«Enda en krim?»

«Prinsesse Maksutovs dagbok.»

Cole løftet av lokket på keramikkgryta og tok ut en tallerken fra skapet. «Den var ny. Hvem har skrevet den?» Han forsynte seg med en god porsjon chili, strødde på et lag med hakket løk og revet cheddar, og hentet en flaske vann fra kjøleskapet.

«Prinsesse Sofia Ioannovna Maksutov.»

Med tallerkenen i den ene hånden, kurven med maisbrød i den andre, vannflasken stukket innunder en arm og en flaske honning under den andre, balanserte han seg tilbake til spisestua med Aurora i hælene. «Hvorfor vil du lese dagboka hennes?»

«Den ble stjålet fra historielagets utstilling på biblioteket. Stakkars fru Andersen var skikkelig stressa.»

«Du sier ikke det?»

«Hun har god grunn denne gangen. Noen åpnet utstillingsmonteren og stjal den.»

«Stjal hva da?» spurte Gage på vei ut fra kjøkkenet. Han hadde akkurat kommet hjem etter å ha ledet en tredagers elveraftingtur da han ble innkalt til redningsaksjonen, og hadde ennå ikke fått barbert seg. Eller spist, for den saks skyld.

Aurora bråsnudde, sprang mot ham og slikket ham i ansiktet da han bøyde seg ned og klappet henne.

«Jeg fortalte akkurat Cole at noen har stjålet prinsesse Maksutovs dagbok.»

Gage rynket brynene. «Hvem, sa du?»

Cole trakk på skuldrene.

«Hun var gift med den siste russiske guvernøren av Alaska,» forklarte Piper. «Hun ligger gravlagt på den russiske kirkegården.»

Gage tok et stykke maisbrød fra kurven. «Hvorfor skulle noen ville stjele prinsesse Macksues dagbok?»

«Prinsesse Mak-su-tov.» Piper la trykk på hver stavelse. «Og jeg har en teori.»

«For et sjokk.» Gage lot som han var overrasket og sank ned i stolen tvers overfor Cole.

«Hva er du så sjokkert over?» Kayden kom langsomt ned trappen iført joggedress, og vått hår som etterlot seg flekker på genseren.

«Piper har en teori.» Cole trakk ut en stol for søsteren.

Kayden lot stolen bli stående og gikk i stedet bort og lente seg mot skjenken. «Ut med språket, frøken Detektiv.»

«Veldig morsomt.» Piper stirret på skjermen igjen. «Jeg tror noen stjal den for å kunne selge den videre.»

«Er den mye verdt?» spurte Gage og dynket maisbrødet sitt i honning, men klarte på en eller annen måte å få mer på seg selv enn på brødet.

«Det er den vel. Den er over hundre og femti år gammel. Den har gullfiligran på omslaget og rundt bokblokken. For enkelte samlere kan den være verdt en hel formue. Jeg vedder på at noen stjal den og planlegger å selge den på eBay.»

«Det ville ikke vært særlig smart akkurat.» Cole ristet på hodet, mens Gage prøvde å tørke av seg honningen med en serviett.

«Vær så snill.» Piper himlet med øynene. «Vi snakker om noen fra Yancey her. Ikke akkurat supersmarte kriminelle.»

«Sant nok.» Det var ikke vanlig med tyveri i Yancey – noen få løsgjengere, en og annen tenåring på ville veier. Coles hjerte sank. Ikke Jesse. Ikke denne gangen. Jesse hadde kommet på ungdomsklubben i flere måneder nå. Han trodde fyren endelig hadde slått inn på en bedre vei. «Noen spor etter hvem som kan ha stjålet den?»

«Sheriff Slidell virket ikke særlig bekymret. Han ba Landon om å skrive rapport, men jeg tviler på at han kommer til å gjøre stort mer. Det er derfor jeg tråler eBay og lignende sider. Hvis den legges ut til salg, kan Slidell oppspore selgeren, og vi kan få den tilbake i de rette hender.»

«Jeg er sikker på at Slidell vil sette pris på innsatsen,» sa Gage mens han prøvde å fjerne de små serviettbitene som hadde festet seg til fingrene.

Piper snøftet. «Det blåser vel jeg i.»

Cole svelget en liten latter sammen med en munnfull chili. Piper var så søt når hun ble engasjert – og jakten på rettferdighet sto høyt på lista.

Han tok en slurk vann og ba stille om at Jesse ikke måtte være innblandet. Gjengen hans hadde stått bak en rekke tyverier og mye hærverk i Yancey i året som gikk, men Jesse hadde vært lovlydig de siste to månedene. Det hadde han sverget overfor Cole.

***

Mannen bøyde seg ned mot vannspeilet uten å ense det bitende regnet.

Alle var borte nå – helikoptre, nødhjelpsmannskap, passasjerer.

Han kastet en stein i vannet, og den spratt uregelmessig på toppen av de krappe bølgene, før den sank ned i det svarte dypet, akkurat som flyet.

Én eneste handling hadde sikret framtiden hans.

Hjertet hans stanset nesten da de trakk henne ut av vraket, men hun hadde heldigvis dødd til slutt.

Han smilte tilfreds. Problemene var over. Om et par dager ville han endelig få det han fortjente.

Han så ut på stormværet som pisket opp havet og sendte skumbølger inn mot Tariuk-øyas steinete strender.

Hvis noen andre prøvde seg, ville han hamle opp med dem på samme måte som han hadde tatt seg av den gamle dama.

Nå var det hans tur.