Andrew Peterson

VINGEFJÆRSAGAEN – BOK EN

Jakten på Annieras juveler

Spenning. Fare. Tapte juveler.
Og Skris fryktelige huggtannkuer.

Til norsk ved Ingar Takanobu Hauge

Lunde Forlag

Copyright © Lunde Forlag,

Sinsenveien 25, 0572 Oslo.

www.lundeforlag.no

Originally published in English under the title:

On the Edge of the Dark Sea of Darkness by Andrew Peterson

Copyright © 2008 by Andrew Peterson

Published by WaterBrook Press

an imprint of The Crown Publishing Group

a division of Random House, Inc.

12265 Oracle Boulevard, Suite 200

Colorado Springs, Colorado 80921 USA

Published in association with the literary agency of

Alive Communications, Colorado Springs, CO 80918

Hand-drawn maps © 2008 by Andrew Peterson

Illustrations © 2008 by Justin Gerard, Portland Studios

International rights contracted through:

Gospel Literature International

P.O. Box 4060, Ontario, California 91761-1003 USA

This translation published in arrangement with

WaterBrook Press, an imprint of The Crown Publishing Group,

a division of Random House, Inc.

Norsk utgave © 2013 Lunde Forlag

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Til norsk ved Ingar Takanobu Hauge

Omslagsdesign: Mark D. Ford / Lunde Forlag

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-520-0244-7 (trykt)

ISBN 978-82-520-0327-7 (e-bok)

Til min bror

Innhold

En kort introduksjon til en verden kalt Herrerwi

En ikke like kort introduksjon av landet Skri

En introduksjon til Igby-hytta (veldig kort)

En • Marja kommer, Svartemarja

To • Klumper, hammere og toteter

Tre • Marekorn i en sekk

Fire • En fremmed ved navn Esben

Fem • Bokhandleren, sokkemannen og borgerne av Glipetre

Seks • En skald på Dunnenga

Syv • Barføtt og tiggende

Åtte • To kastesteiner

Ni • Glippestien

Ti • Leeli og Dragesangen

Elleve • En kråke for Marja

Tolv • Ikke det samme som skip og hai

Tretten • En sang for den strålende øya

Fjorten • Hemmeligheter og skalldyrsuppe med ost

Femten • To drømmer og ett mareritt

Seksten • I Krik og Bok

Sytten • Bonifer Squoons loggbok

Atten • Tumlende over en hemmelighet

Nitten • Sorg, nød og død

Tjue • Inn i herregården

Tjueen • Hornhundene

Tjueto • Et undergrunnsvidunder

Tjuetre • Brimny Stupes stønnende spøkelse

Tjuefire • Veien hjem

Tjuefem • I general Khraks hall

Tjueseks • Problemer i bokhandelen

Tjuesju • En felle for Igiby

Tjueåtte • Inn i skogen

Tjueni • Hulefladdermus og piggegravere

Tretti • Vops utidige død

Trettien • Khraks medaljong

Trettito • Å lage en larveloff

Trettitre • Broer og grener

Trettifire • Peets slott

Trettifem • Ild og hanger

Trettiseks • Skyggekledd ganger og skyggekledd seletøy og skyggekledd kusk

Trettisju • Klør og en slynge

Trettiåtte • En ubehagelig plan

Trettini • Musvåk-Willies gave

Førti • Forræderi

Førtien • Et brum og et skingrende skrik

Førtito • Farvel, Iggifingre

Førtitre • Et spøkelse i vinden

Førtifire • Følge etter Podo

Førtifem • En lang natt

Førtiseks • Vann fra Førstebrønnen

Førtisju • Gamle sår

Førtiåtte • Ly

Førtini • Annieras juveler

Femti • Tronvokterne

Femtien • Et brev hjemmefra

Tillegg

En kort introduksjon til en verden kalt Herrerwi

De gamle fortellingene forteller at da det første mennesket våknet på den første dagen i verdenen hvor denne historien finner sted, gjespet han, strakte på seg og sa til den første tingen han så: «Vel, her er vi.» Mannens navn var Dwayne, og det første han så var en stein. Ved siden av steinen var imidlertid en kvinne ved navn Gladys, som han skulle lære seg å komme veldig godt overens med. I de mange tidsaldre som fulgte, ble denne første setningen lært bort til barn og deres barnebarn og deres barns foreldres søskenbarn og så videre helt til, tilfeldigvis, alle snakkende skapninger omtalte verden rundt dem som Herrerwi.

I Herrerwi fantes det to hovedkontinent delt ved ett stort hav kalt Mørkets Mørkehav. Innen Den Fjerde Epoken hadde landene øst for havet blitt kjent som Dang, som har lite med denne historien å gjøre (bortsett fra Den Store Ondskap som våknet til live der og førte Storkrigen mot så å si alle sammen).

Ondskapen var en navnløs ondskap, en ondskap som bar navnet Gnag den Navnløse. Han hersket fra det høye på toppen av Daukant-fjellene i slottet Throg, og av alle ting Gnag hatet i Herrerwi, hatet han kong Vingefjær fra øya Anniera aller mest. Av årsaker ingen kunne gjette hadde Gnag og hans bedrøvelige horder marsjert vestover og slukt den strålende øya Anniera, og øyas gode konge, hans hus og hans edle folk hadde falt.

Utilfreds bygde den navnløse ondskap (med navnet Gnag) en armada som fraktet hans uhyrlige hær vestover på tvers av Mørkets Mørkehav til kontinentet Skri. Og han plyndret dette vidstrakte landet, ni lange år før vårt eventyr begynner.

En ikke like kort introduksjon av landet Skri

Hele landskapet i Skri var grønt og flatt, bortsett fra Steinfjellene i nord, som ikke var flate i det hele tatt. Grønne var de heller ikke. De var nokså hvite på grunn av all snøen, men dersom snøen smeltet, kunne noe grønt kanskje gro der til slutt.

Ah, men lengre sør dekket Palen Jabhj-slettene resten av Skri med sitt bølgende (og avgjort grønne) gress. Bortsett fra, selvfølgelig, Glipetreskogen. Rett sør for slettene bølget Linnard-skogmarkene seg videre til enden av alle kart, med unntak av, må man anta, kartene til de folkeslag som enn måtte bo i de fjerne strøkene.

Men menneskene som bygde sine hjem på slettene, ved utkanten av skogen, høyt oppe i fjellene og langs den store elva Blapp, levde i en tilstand av varig, vidunderlig fred. Det vil si, med unntak av den overfor nevnte Storkrigen, som de tapte ganske så ynkelig, og som ødela livet slik de kjente det.

I de ni årene etter at Skris konge og alle hans edle herrer – kort sagt, alle med krav på tronen – var blitt henrettet, hadde menneskene i Skri lært seg å overleve okkupasjonen under hangene fra Dang. Hangene gikk rundt akkurat som mennesker, og faktisk så de akkurat ut som mennesker, bortsett fra de grønne skjellene som dekket hele kroppen deres og de firfirsleaktige snutene og de to lange, giftige hoggtennene som stakk ned fra de snerrende munnene deres. Og så hadde de haler. Etter at Gnag den Navnløse hadde erobret de frie rikene i Skri, hadde hangene okkupert alle byene, innkrevd skatter og vært ekle mot de frie skriene. Å ja da, menneskene i Skri var helt frie, så lenge de holdt seg hjemme ved midnatt. Og så lenge de ikke bar noen våpen, og ikke klagde når deres med-skrier av og til ble ført bort over havet, for aldri å bli sett igjen. Men bortsett fra de ondskapsfulle hangene og den konstante trusselen om død og tortur, var det ikke så mye å frykte i Skri. Bortsett fra i Steinfjellene hvor hårete bombler krøp over terrenget med sine lange tenner og sultne mager, og i de frosne ødemarkene på Isprærien hvor de få som hadde bygd sine hjem der, daglig sloss mot hakkesummer. Lengre sør var Palen Jadhj-slettene like trygge som de var vakre, bortsett fra rottegrevlingene som gled gjennom det høye gresset (en bonde fra Søndre Torrboro påsto å ha sett en rottegrevling så stor som en ung mau, som er omtrent på størrelse med en fullvoksen skjork, et dyr som blir nesten like høyt som en flanin).

Før den brølte nedover Fingap-fossen var elva Blapp vid og fredelig, klar som en kilde, og fiskene som kunne fanges der var både smakfulle og medgjørlige, bortsett fra de mange fiskene som var giftige å ta på, og dolkefisken som var kjent for å sprette oppi båter og spidde den mest standhaftige fisker.

En introduksjon til Igiby-hytta (veldig kort)

Rett utenfor byen Glipetre balanserte den lille hytta hvor Igiby-familien bodde nær kanten av klippene over Mørkehavet. Hytta var heller enkel, bortsett fra hvor komfortabel den var, og hvor vakkert den var bygd, og hvor ordentlig den var stelt til tross for de tre barna som bodde der, og bortsett fra kjærligheten som glødet som lys fra ild ut vinduene dens om natten.

Og Igiby-familien?

Vel, bortsett fra hvordan de alltid satt til langt på natt ved ildstedet og fortalte historier, og hvordan de sang i hagen mens de drev med innhøstningen, og hvordan bestefar Podo Helmer satt på verandaen og blåste røykringer, og bortsett fra alle de gode, varme tingene som fylte dagene deres som sider i et krus på en vinterdag, var de ganske ulykkelige.

Ja, ganske så ulykkelige i landet hvor hangene fra Dang vandret.

1

Marja kommer, Svartemarja

Janner Igiby lå skjelvende i senga med øynene hardt knepet igjen, mens han lyttet til den grufulle lyden av Svartemarja der den skranglet seg fram i måneskinnet. Lillebroren hans, Tink, snorket i køya over ham, og han kunne høre på pusten til lillesøster Leeli at hun også sov. Janner vågde å åpne øynene og så at månen, hvit som en hodeskalle, gliste ned på ham gjennom vinduet. Hvor mye han enn prøvde å la være å tenke på det, kvernet barnerimet som i årevis hadde skremt barn i landet Skri, i hodet hans, og han lå der i det bleke måneskinnet med lepper som knapt rørte seg.

Fra landet over elva Blapp

kommer Marja nå i natt

Hest og seletøy er svart,

i skyggen sitter kusken

Be Skaperen om søvn og ro

når Marja kommer til ditt bo

Drøm så, mitt barn, en drøm og to,

men ikke drøm om Lusken

Han røver deg fra køy og hjem,

du ser nok aldri dem igjen

Til tårn av is han tar deg hen

hvor Gnag vil la deg binde

I slottet Throg, hvor mørket bor,

langt borte fra din far og mor,

du gråte vil i smerte stor

fordi du lot deg finne

Fra landet over elva Blapp

kom Marja i den mørke natt

Hest og seletøy var svart,

du fanget ble av Lusken

Det er ikke rart at Janner hadde problemer med å sove etter at han hørte den dumpe lyden av hover og raslingen av lenker. Han kunne i tankene se for seg konturen av kråker som sirklet over Marja og satte seg oppå den, høre de skrikende nebbene og flaksingen av svarte vinger. Han fortalte seg selv at lydene bare var noe han forestilte seg. Men han visste at ett sted på landsbygda ville Svartemarja i natt stoppe foran huset til en stakkars sjel, og barna der ville bli ført bort, for så aldri å bli sett igjen.

Så sent som i forrige uke hadde han hørt moren gråte over bortføringen av ei jente fra Torrboro. Sara Cobbler var på samme alder som Janner, og han husket å ha møtt henne en gang da familien hennes hadde passert gjennom Glipetre. Men nå var hun borte for alltid. En natt hadde hun ligget i senga slik han gjorde nå. Hun hadde sikkert kysset foreldrene sine godnatt og bedt en bønn. Og Svartemarja hadde kommet etter henne.

Hadde hun vært våken?

Hadde hun hørt prustingen fra de svarte hestene utenfor vinduet eller sett dampen stige fra neseborene deres?

Hadde hangene fra Dang bundet henne?

Hadde hun strittet imot da de puttet henne inn i Marja, som om hun ble fóret inn i gapet til et monster?

Uansett hva hun hadde gjort, var det nytteløst. Hun var blitt revet bort fra familien sin, og det var enden på visa. Saras foreldre hadde arrangert en begravelsesvake for henne. Å bli bortført av Svartemarja var lik døden. Det kunne hende med hvem som helst, når som helst, og du kunne ingenting annet gjøre enn å håpe at Marja kjørte videre når den skranglet ned langs veien din.

Skranglingen og klirringen og hovslagene lød gjennom natten. Nærmet Svartemarja seg? Ville den ta turen opp fra veien til Igiby-hytta? Janner ba til Skaperen at den ikke ville det.

Klumpen, Leelis hund, stakk hodet opp ved foten av senga hennes og knurret mot nattemørket utenfor vinduet. Janner så omrisset av ei kråke på en radmager gren i lyset fra månen. Janner skalv, grep pleddet sitt og trakk det opp til haka. Kråka vendte hodet og så ut som den myste mot Janners vindu. Den flirte mot gutten hvis blanke øyne reflekterte måneskinnet. Janner lå skrekkslagen og ønsket at han kunne synke dypere ned i senga hvor kråkas svarte øyne ikke kunne se ham. Men fuglen flakset sin vei. Månen havnet bak skyene, og hestehovenes klopp-klopp og Marjas risle-rasle ble svakere og svakere, og til slutt helt borte.

Janner merket at han hadde holdt pusten, og han slapp den lettet. Han hørte Klumpens hale dunke mot veggen og følte seg mye mindre alene med vissheten om at den lille hunden var våken sammen med ham. Snart sov han og drømte urolige drømmer.

2

Klumper, hammere og toteter

Da morgenen kom, var drømmene borte.

Sola skinte, morgenkulden måtte gi tapt for varme stråler, og Janner forestilte seg at han kunne fly. Han så øyenstikkerne gli over beitemarken og forsøkte å tenke som en øyenstikker, for å se hva den så og føle hva den følte. Han forestilte seg en enkel vri med vingen som sendte øyenstikkeren vislende nedover enga, susende til venstre og til høyre, båret av vinden opp over tretoppene, eller skalerende ned det forrevne stupet til Mørkehavet. Han forestilte seg at dersom han hadde vært en øyenstikker, ville han ha smilt mens han fløy (selv om han var usikker på om øyenstikkere kunne smile), fordi han slapp å bekymre seg for at bakken ville få ham til å snuble. Det virket for Janner som at han de siste månedene hadde mistet kontroll over lemmene sine: Fingrene var lengre, føttene var større, og moren hadde nylig sagt at han hadde ti tusen tommeltotter.

Janner kjente etter i lomma, og etter å ha sett seg rundt og forsikret seg om at ingen så på, trakk han ut et stykke gammelt, sammenbrettet ark. Magen hans var like nervøs som da han uka før fant arket mens han feide morens soverom. Han brettet det nå ut for å gruble over en tegning av en gutt som sto i forstavnen om bord i en liten seilbåt. Gutten hadde mørkt hår og spinkle lemmer og liknet unektelig på Janner. Store svulmende skyer gjorde himmelen hvit, og sjøsprøyten som slo opp med bølgene virket så ekte og våt at Janner var redd han ville sverte bildet dersom han tok på dem. Under tegningen var det skrevet «Min tolvårsdag. To timer alene på det åpne hav, og den beste dagen i mitt liv så langt».

Det var ikke noe navn på bildet, men Janner visste i sitt hjerte at gutten var hans far.

Ingen snakket noen gang om faren hans – ikke moren, heller ikke bestefaren. Janner visste lite om ham. Men å se dette bildet var som å åpne et vindu mot et mørkt sted langt inne. Det bekreftet mistanken hans om at det fantes mer i livet enn å leve og dø som en Glipetre-innbygger. Janner hadde aldri så mye som sett en båt på nært hold. Han hadde sett båter fra klippene, prikker som skar opp veier lik sløyfebånd gjennom de fjerne bølgene, styrt av et mannskap på et eller annet eventyrlig ærend. Han forestilte seg selv om bord i sitt eget skip, og følte vinden og sjøsprøyten som gutten på bildet …

Janner våknet fra dagdrømmen og oppdaget at han sto lent inntil en høygaffel, med stikkende strå opp til knærne. Istedenfor å kjenne sjøvinden, møtte han en sky av agner og støv virvlet opp av trekkhesten Danny, som utålmodig sto spent for en vogn halvfull med høy og ventet på å bli ført over jordet til låven. Janner hadde arbeidet siden soloppgang og hadde tatt tre turer allerede. Nå var han utålmodig etter å bli ferdig med oppgavene sine.

I dag var Dragedag-festivalen, den eneste dagen i året da Janner var glad for å befinne seg i den stille byen Glipetre.

Landsbyen ventet hele året på Dragedagen, da hele Skri så ut til å komme ned til Glipetre. Det ville være leker og mat, merkelige mennesker fra fjerne byer, og dragene selv steg opp fra Mørkets Mørkehav.

Så langt han visste hadde Janner aldri forlatt Glipetre i løpet av sine tolv år, så festivalen var det nærmeste han kom å se resten av verden – og en god grunn for å bli raskt ferdig med høyet. Han tørket svette av pannen og så lengselsfullt over skulderen på en øyenstikker som vislet av gårde. Så gravde han i høyet med et grynt og gaflet det opp i vogna. Mens han gjorde det, traff foten en stein gjemt under høyet, og han sjanglet framover og falt hodestups opp i en pen, fersk haug av trekkhesten Dannys klumper.

Janner sprang fresende på beina igjen og tørket ansiktet med en håndfull høy. Trekkhesten Danny så på ham, prustet og trakk opp en munnfull gress mens Janner løp, rask som øyenstikkeren, til vanntrauet for å vaske ansiktet sitt.

Over jordet og forbi gjerdet satt Janners bror Tink (hans egentlige navn var Kalmar) over skrevs på hyttetaket med to spiker mellom leppene og en hammer i den ene hånda. Tink forsøkte å reparere en løs takspon, men skalv så voldsomt at han hadde vansker med å få det til. Da han var yngre gjorde bare det å sitte på bestefarens skuldre ham nervøs, og selv om han lo, var øynene hans alltid vidåpne av frykt helt til han var trygt plantet på jorda igjen.

Podo, bestefaren hans, utpekte alltid Tink til å reparere taket fordi han tenkte at gutten ville ha godt av å håndtere frykten. Men Tink, som nå var elleve år, var alltid like redd. Skjelvende som et løvblad tok han en spiker fra munnen og hamret den like vettskremt inn i taket som om han hamret i sitt eget ansikt. Han kikket ut over jordet og så Janner falle hodestups oppi vanntrauet, og lengtet etter å bli ferdig med pliktene så han kunne spille en runde zibzy¹ med storebroren på Dragedag-lekene.

Tink var ubrukelig på taket, men når føttene hans var på trygg grunn, kunne han løpe som en hjort.

Med det første hammerslaget gled spikeren ut av fingrene til Tink. Han prøvde å få tak i den, bommet og kastet seg på magen mens han klamret seg til sidene av det varme taket. Spiker og hammer skramlet i hver sin retning nedover taksponene og ut over kanten. Tink stønnet. Nå måtte han åle seg over kanten og ned stigen igjen. Og det ville gå mye lengre tid før de kunne dra til byen for festivalen.

«Har du mistet noe?»

Tinks frykt vendte til grettenhet. «Bare hiv det opp igjen, vil du?»

Tink hørte latter, så fløy hammeren opp over kanten og landet noen få fot fra ham. Han samlet nytt mot, strakk seg bort til kanten og grep hammeren med en skjelvende hånd like før den gled ned igjen.

«Takk, Leeli,» ropte han og anstrengte seg for å høres mer hyggelig ut.

Leeli satte seg tilbake på trappen på baksiden av hytta og fortsatte å skrelle toteter mens hun nynnet for seg selv. Klumpen lå ved føttene hennes med logrende hale og peste i den kjærkomne skyggen. Snart kom Leeli seg på beina ved hjelp av en liten trekrykke og børstet bort totetskallet av kjolen sin. Hun bar haltende bøtta inn i huset, med Klumpen hakk i hæl.

Det høyre beinet hennes vendte innover i en unaturlig vinkel under kneet, og tærne på det dårlige beinet slepte seg uanstrengt over tregulvet. Da hun ikke var stort mer enn en baby, hadde hun lært å gå med en liten krykke under armen, og hvert år lagde bestefaren hennes en større en, den ene mer ornamentert og solid enn den forrige. Denne var lagd av barlind og hadde små lilla blomster risset inn langs treverket.

Leeli slapp bøtta med nyskrelte toteter på bordet med et klask bak Nia, moren hennes, som drev og slapp ingredienser oppi ei stor gryte med stuing.

«Å, takk skal du ha, vennen min.» Nia tørket hendene på forkleet og skjøv noen få hårstrå bak ørene. Hun var høy og grasiøs. Leeli syntes moren var så vakker at den enkle kjolen hun hadde på seg smykket henne som et kongelig plagg. Nias hender var sterke og fulle av træler etter år med hardt arbeid, men behagelige nok til å flette Leelis hår eller stryke henne og brødrene over kinnet når hun kysset dem god natt.

«Henter du bestefaren din for meg?» spurte hun. «Han har vært i hagen og samlet urter i minst en time nå, og det kan bare bety én ting.»

Leeli lo. «Er marekornene tilbake?»

«Jeg er redd for det.» Nia vendte tilbake til stuingen idet nok en skramlelyd hørtes over dem. Øynene hennes fulgte lyden over taket og videre bort til vinduet, hvor hun og Leeli så hammeren til Tink falle ned på gresset igjen. Det lød et dempet stønn ovenfra.

«Jeg henter den.» Leeli haltet ut bakdøra og kastet hammeren tilbake opp til Tink.

Janner bykset opp mot hytta, søkkvåt fra livet og opp. En forferdelig eim hang rundt ham, og en sverm feite, grønne fluer surret rundt hodet hans.

Mens Leeli haltet rundt til framsiden av hytta for å finne bestefaren, hørte hun moren hyle og jage Janner ut av huset, hvorpå han umiddelbart ble dunket i hodet av en hammer i fritt fall.