Andrew Peterson

VINGEFJÆRSAGAEN – BOK FIRE

Vokteren og Vargekongen

Havdrager.

En desperat søken.

Og det endelige slaget om Den skinnende øya.

Til norsk ved Ingar Takanobu Hauge

Lunde Forlag

Copyright © 2015 Lunde Forlag

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Originally published in English under the title: The Warden and the Wolf King by

Andrew Peterson

Copyright © 2014 by Andrew Peterson. Published by Rabbit Room Press.

523 Heather Place, Nashville, Tennessee 37204

Cover design by Brannan McAllister

Cover illustration and map © 2011 by Justin Gerard

Illustrations © 2014 by Joe Sutphin

International rights contracted through: Gospel Literature International,

P.O. Box 4060, Ontario, California, 91761-1003, USA

This translation published by arrangement with Rabbit Room Press

Originalen er utgitt på engelsk unter tittelen: The Warden and the Wolf King

Copyright © 2014 Andrew Peterson. Utgitt av Rabbit Room Press.

Kontrakt for internasjonale rettigheter gjennom: Gospel Literature International,

P.O. Box 4060, Ontario, California, 91761-1003, USA

Til norsk ved Ingar Takanobu Hauge

Omslagsdesign: Brandon McAllister / Lunde Forlag

Omslagsillustrasjon og kart © 2011 Justin Gerard

Andre illustrasjoner: © 2014 Joe Sutphin

Redigert av Pete Peterson og Jessica Barnes

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN trykt bok: 978-82-520-0303-1

ISBN e-bok: 978-82-520-0334-5

Vingefjærsagaen:

1. Jakten på Annieras juveler

2. Flukten mot nord

3. Monsteret i Søkkene

4. Vokteren og Vargekongen

Denne er til deg, kjære leser.

Du er snart hjemme.

Jeg hørte en sang – jeg hørte den sunget;

sjeldneste toner i sjelsøret runget.

Ordenes innhold jeg fattet så smått,

det var bare stemmen jeg hørte så godt.

En stemme med vill, melodisk klang,

høyt opp og langt bort bar denne sang.

Sørgmodig triumf, og håpefull strid,

vinning i død og nyfødt liv …

– George MacDonald, 1842

Innhold

DEL EN: GRØNNSØKKENE

En • Krigens slit

To • Janners troskapsløfte

Tre • Den trettende muffinsen

Fire • Blindploppet

Fem • Torkedasking

Seks • Hunderikorpset

Del én:

Grønnsøkkene

I Den Fjerde Epoken, i år 435, under det rolige styret til Lander Vingefjær og hans kone Illia Finli av Grønnsøkkene, ble det født ei jente. Hennes eldre bror Olmer skulle bli Tronvokteren, og jenta skulle bli Høydronningen over Den skikkende øya. Hennes navn var Madia, og det gikk gjetord om hennes skjønnhet i de frie rikene i Dang. Da hun var en ung kvinne i gifteklar alder foretok hun en sommervisitt til Ban Rona i Grønnsøkkene, hvor kong Lander og dronning Illia ofte seilte når vindene var varme. Der overvar de Bannick Durga og tilbrakte glade dager mens søkkværingene tevlet i lekene. Av alle gleder i Ban Rona gledet unge Madia seg mest over å snike seg bort fra lekene på Finli-sletten til de hulelignende hallene i Storbiblioteket.

Der møtte hun en skarp, ung mann ved navn Bonifer Squoon.

– Fra Annieriaden: Den Fjerde Epokens fall

SLIK DEN ER SAMLET AV OSKAR R. RITIIP VERDSETTER AV DET UNDERLIGE, DET ORDENTLIGE

OG/ELLER DET NAMMELIGE SJEFSBIBLIOTEKAR, HISTORIKER OG BOKLUKTER VED

STORBIBLIOTEKET I BAN RONA

1

Krigens slit

«Hva er det neste som skjer?»

«Hvordan skal jeg vite det? Jeg har aldri vært i noen krig før.»

«Men vi har vært her i tre timer, minst. Og vi har ikke spist noe som helst.»

«Hør, alt jeg vet er at det er meningen vi skal sitte her og være stille helt til stammene er ferdige med å troskape – eller hva det nå heter. Og vi er alle sultne, men du blir i det minste ikke kald.»

«Hvor mange stammer er det igjen?»

«Du kan telle.»

«Vent, hvor mange stammer var det til å begynne med?»

«Kalmar, kan du bare prøve å interessere deg for det som foregår? Mamma sa at dette ikke har hendt på tiår. Og de er her for deg, tross alt. Det minste du kan gjøre, er å vise litt interesse. Shh! Her kommer en stammeleder.»

Janner og Kalmar satt på en tømmerplattform med utsikt over Finli-sletten, som nå var dekket av snø. Dette var slettene, slo det Janner, hvor Podo Helmer for mange år siden hadde vunnet hjertet til Wendolyn Igiby ved å delta i Bannick Durga-lekene mot de tøffeste og røffeste av søkkværingene. Men det var ingen leker her i dag. I dag handlet det om krig. Og det betydde kjedsomhet.

Samme morgen hadde Nia vekket brødrene i soverommet deres på Pipetoppen med å minne dem om om at tributtdagen var her, og at deres nærvær som Høykonge og Tronvokter av Anniera var påkrevd. Etter en kjapp frokost tilberedt av Podo og Freva, presenterte Nia det formelle antrekket for brødrene og deres søster Leeli.

Leeli fikk en hvit kjole med burble-pels langs kantene og en gråspettet jakke som falt rundt henne som et teppe. Den ble holdt oppe rundt skuldrene av en sølvbrosje formet som en strålende stjerne. Da Leeli kom ut fra soverommet sitt med kjolen og kappen på, med håret over den ene skulderen og kinnene blussende av forventning til egen skjønnhet, ble guttene målløse. Podo, som travet enbeint rundt bordet med et forkle rundt magen mens han samlet skitne tallerkener, så opp og hvisket: «Milde månestråle, hon e pen.»

Brødrene fikk ingen slike komplimenter, men følte seg likevel staute i de kongelige klærne sine. Kalmar trengte ingen kappe, ettersom han allerede var dekket med sølvbrun pels. I stedet bar han en svart lærvest kantet med blodrødt stoff, som var festet i front med skinnende sølvknapper, hver av dem formet som en annierisk drage – det samme seglet Janner hadde sett på onkel Arthams notatbok i Glipetre. Nia trakk en svart kappe rundt skuldrene hans og festet den ved halsen med en sølvsol. Hun forsøkte å plassere en krone på Kalmars hode – ikke en offisiell annierisk krone, fortalte hun, men noe hun hadde bestilt fra en smed i Ban Rona, en krans som i det minste ville få ham til å se kongelig nok ut for seremonien. Men etter flere mislykkede forsøk på å få den til å sitte over ulveørene hans, som vred seg ustanselig, bestemte Nia seg for å gi opp kronen, til Kalmars lettelse.

Til slutt fikk Janner tildelt en svart jakke av polert lær med matchende støvler og hansker. Da han trakk hanskene på og viftet med fingrene, la han merke til at baksiden av hver hanske hadde den samme annieriske dragen sydd inn i læret med skarlagensrød tråd.

«Her,» sa Nia mens hun trakk en svart kappe over Janners skuldre. Da hun kom nærmere for å feste brosjen – som var formet som en nymåne – la han merke til at i stedet for å se opp på henne, kunne han nå se henne rett inn i øynene. «Når ble du så høy?» spurte Nia stille. Hun justerte kappen og lot hendene hvile på skuldrene hans. «Du ligner en Tronvokter. Høy og kjekk og ydmyk. Hold et øye med Kalmar i dag. Denne seremonien er nettopp en slik han liker minst.»

Janner kastet et blikk på Kalmar som satt lutet over bordet og børstet smuler fra frokosten sammen til en liten haug som han slikket opp.

«Kalmar!» sa Nia skarpt, og han rykket til og tørket hendene sine på kappen.

«Kalmar!» sa Nia igjen, og han grep en serviett fra bordet og tørket hendene og kappen sin med en nervøs latter.

«Kalmar!» Nia nappet servietten fra ham. Han hadde ikke lagt merke til at den var tilsølt med søtbærsyltetøy – syltetøy som nå var smurt ut over hele kappen og hendene hans, som han åndsfraværende tørket av på vesten.

«Ut!» beordret Nia.

Janner skyndte Kalmar og Leeli ut gjennom døra, hvor Oskar N. Ritiip sto og ventet med sleden. Kalmar hoppet oppi.

«For å sitere Chancho Phanor: ‘Dere tre ser strålende ut! Er det søtbærsyltetøy?’» Oskar pekte på Kalmars kappe.

Selv med ansiktet dekket av pels virket det som at Kalmars kinn på en eller annen måte rødmet da han strakte seg ned og løftet Leeli opp etter seg. Janner klatret opp på den andre siden.

«Det kommer til å bli en fin dag, juveler!» Oskar smattet på hestene og trakk skjerfet sitt over munnen. Han var en stor mann i utgangspunktet, men de mange lagene med jakker, kapper og tepper fikk ham til å virke enorm. Alt Janner kunne se av den gamle mannen var den lyserøde nesen og brillene som kikket ut mellom skjerfet og lua; resten av ham var en monumental haug av tepper.

Etter en times kjøretur gjennom snøen kom de over en bakke og så tilsynelatende hele befolkningen i Grønnsøkkene samlet rundt omkretsen av Finli-sletten. Den lange sledeturens stillhet ble plutselig brutt av bråket fra folkemassen, vrinskingen av hester og blafringen av de mange flaggene i vinden. Lukten av leirbål blandet seg med duften av kjøtt stekt på spidd og odøren av hestemøkk. Hver stamme hadde reist sitt eget hovedtelt og omringet det med mindre telt, og mellom dem var det vogner, hester og leirbål. Tusenvis av søkkværinger sto i grupper rundt bålene. Andre hadde satt i gang leker og rullet rundt i snøen eller jaget hverandre mellom teltene.

Men midten av Finli-sletten lå urørt; et jevnt, sirkelrundt teppe av hvitt så langt og bredt som et pilskudd. Ikke et eneste fotspor var å se i snøen, skjønt stien rundt var gjørmete av trafikken. På den delen av sletten som var nærmest veien var det reist en plattform, og en mann som sto ved siden av plattformen løftet en hånd til hilsen da han så Vingefjærene. Selv på avstand kjente Janner igjen den høye, skjeggete skikkelsen til Rudric, hallvard av Søkkene.

Janner kjente et stikk av sorg. Rudric hadde ikke ment å drepe faren hans, det visste Janner, men det fikk ikke smerten eller tafattheten til å forsvinne – verken for Janner eller for Rudric, som knapt hadde vært å se på Pipetoppen i månedene etter Esbens død. Rudric var en god mann og Janner likte ham, men han hadde blitt et symbol på farens fravær. Janner kunne ikke forestille seg hvordan Nia måtte føle det – Nia, som hadde vært forelsket i Rudric helt til den dagen Esben vendte tilbake.

Oskar gryntet. «Nettopp. Vel, som en forfatter sikkert sa det et sted: ‘Vi får sette i gang.’» Han kjørte sleden ned til plattformen og hilste Rudric.

«Oskar. Godt å se deg.» Rudric strakte en hånd ut til Leeli, som grep den etter å ha nølt et øyeblikk, og lot ham løfte henne ut av sleden og senke henne galant ned på bakken. Så nikket Rudric en hilsen til Janner og Kalmar, skjønt han bare flyktig møtte blikkene deres. «Denne veien, Vingefjærer. Det kommer til å bli en lang dag, men dette er viktig om vi skal være en hær verdig til kamp.»

Ved siden av plattformen sto det et telt med to Durganpatrulje-medlemmer på vakt ved inngangen. De svarte hettene deres var trukket lavt ned over ansiktene, og armene lå i kors. Da Janner og søsknene hans fulgte inn etter Rudric, nikket laugsmennene en stille hilsen til lederen sin, og deretter til Janner og Leeli. Det var vanskelig å si om det bare var innbilning, men Janner ante at de ikke anerkjente ulvebroren hans.

Han hadde ikke tid til å tenke mer over det, for så snart de kom inn i teltet så han tolv klanledere og like mange kvinner stå i givakt. De var samlet rundt et langt bord under jerngrenene på en lysekrone med tente stearinlys. Janner kunne se at den var ment å ligne det store treet i Ban Rona. Han kunne ikke unngå å tenke over hvor ironisk det var at Nia bare for noen måneder siden hadde erklært turalay og plassert sitt blodige håndtrykk på treet for å berge Kalmar fra de samme menneskene som nå sverget ham troskap.

Rudric fant plassen sin ved enden av bordet og ga tegn mot tre tomme seter. «Velkommen, klaner fra Søkkene.» Rudric nikket mot barna. «Velkommen, Annieras juveler.»

Så, på én gang, satte alle i rommet seg. Vingefjærbarna så seg forvirret rundt, før de dumpet ned på setene sine.

Mennene ved bordet så alle ut som typiske søkkemenn: store brystkasser, lange barter og skjegg, ansikter og hender med kuler og arr fra mange år med hardt arbeid og enda hardere leker. Og skjønt klærne deres varierte i farge og søm, bar de alle sammen en blanding av store pelser og lær som var glattpolert og gravert med mønstre og emblemer. Kvinnene derimot, var så forskjellige som det var mulig. Noen av dem var slanke og feminine, som Nia, mens andre, skjønt ikke mindre vakre, var like tunge som mennene. Noen gikk med lyse kjoler og hadde sverd slengt over ryggen, andre gikk med enkle klær, men hadde håret ordnet i elegante fletter. Noen var til og med mer brautende enn mennene, med værhår og vorter like stygge som Olympia Grunnviks. De satt ved siden av det Janner antok måtte være ektemennene deres, og det virket ikke umulig at de var opphavet til mange av mennenes arr – og likevel holdt de fleste parene hender.

«For de av dere som ennå ikke har festet blikket på ham,» sa Rudric, «presenterer jeg for dere Kalmar Vingefjær, Høykonge av Den skinnende øya.»

Hvert øye i rommet vurderte Kalmar uten å fortrekke en mine. Flertallet av ansiktene røpet varsomhet og avsmak, skjønt noen få smilte oppriktig og hilste med et nikk. Janner la stolt merke til at Kalmar satt rakrygget og møtte blikkene deres.

«Hallo,» sa han og kremtet. «Jeg er ikke sikker på hva jeg skal si, bortsett fra, eh, jeg er glad dere er her. Jeg vet ikke hvordan det er med dere, men mitt liv har blitt temmelig rotet til av Gnag den Navnløse. Noen må stoppe ham før han ganske enkelt tar over hele Herrerwi og gjør alle sammen om til … til …» Han kastet et blikk på klørne og de pelskledde hendene sine. Teltet ble smertelig stille. «Til dette. Noen må stoppe ham. Og det virker ikke som om noen andre enn menneskene i Grønnsøkkene er modige nok til å ta opp kampen. Så som jeg sa, jeg er glad dere er her. Det er det hele.» Han skjulte hendene sine under bordet og lente seg tilbake i stolen. «Åh, det glemte jeg.» Kalmar rettet seg opp igjen. «Dette er min søster Leeli. Hun er en Sangmøy. Og min bror Janner er Tronvokteren. Vi vet ikke hva det er meningen vi skal gjøre, men vi ønsker å hjelpe.»

Leeli stirret på søkkværingene rundt bordet som om hun utfordret dem til å tale broren imot. Etter en pause gryntet klanlederne og kvinnene samtykkende og hamret i bordet med tunge knyttnever så lenge og høyt at Janner var redd bordet ville knuse.

Rudric roet forsamlingen og forklarte dagsordenen, som skulle vise seg å være ulidelig kjedelig for alle tre barna. Under de tolv klanene var det mange ulike stammer, og lederne for hver stamme skulle etter tur tre fram for Kalmar og sverge troskap til Den skinnende øya og guttekongen. Én klanleder om gangen marsjerte fram foran plattformen på sletten. De oppga sin klanshistorie, inkludert fortellinger om heltedåder i forskjellige slag gjennom århundrene like tilbake til Den Andre Epoken, og hver leder tok møysommelig tid til å beskrive hans eller hennes klans særegne styrker og svakheter. Etter en time eller så med det som til syvende og sist endte opp i overdrivelser, skrøner og skryt, ville stammelederen bukke, gå en paraderunde med flagget sitt foran sin klanleder, deretter foran Kalmar, og deretter plante flagget ved siden av det annieriske flagget.

Oskar tok flittig notater. Leeli hadde tatt med seg sangboken sin og øvde fingersetting på plystreharpen, Janner strevde tappert for å følge med, og Kalmar gjorde sitt beste for å holde seg våken.

Seremonien durte videre i noe som lignet en evighet, helt til stammelederen for Ban Soran spradet fram til plattformen. Han var en stri fyr som gikk uten skjorte til tross for den bitre kulden. Brystkassen og ansiktet hans var malt med skarlagensrøde striper, og han snerret nesten da han snakket.

«Mitt navn er Carnack, og jeg sverger ingenting til en hang fra Dang.»

2

Janners troskapsløfte

«Øy!» sa Rudric lavt. «Jeg var redd noe slikt kunne skje.»

«Hva skjer om han ikke sverger?» spurte Janner. Rudric hørte ham ikke fordi han mumlet noe til klanlederen av Ban Soran.

«Hva er det som foregår?» spurte Kalmar med et gjesp.

«Hørte du ikke hva den fyren sa?»

«Jeg hørte ikke etter.»

Carnack hadde plassert seg i snøen foran plattformen med knyttnevene på hoftene og nesen i været. Rudric reiste seg og ropte til ham: «Carnack fra Ban Soran! Jeg har ikke sett deg på en stund. Klanlederen din forteller meg at du har patruljert de søndre åsene rundt Daukantfjellene. Stemmer det?»

«Det gjør det,» svarte Carnack med et snerr.

«Da har du sett hanger, har du ikke? Og du har kjempet mot dem?»

«Jepp. Og de har drept mine slektninger. Onde er de, tvers igjennom, og jeg vil ikke bøye meg for en i dag eller noen gang.»

Rudric kastet et blikk mot Kalmar, som for første gang fulgte intenst med. «Så hva er utfordringen din, Carnack?» spurte Rudric.

«Ingen utfordring, hallvard. Jeg skal kjempe i krigen din. Jeg vil bare ikke sverge min stammes blod og bein til en hang fra Dang. Hvis jeg kjemper, kjemper jeg for Søkkene, ikke for et monster.»

Janner så høvdingene bevege urolig på seg. Hele poenget med seremonien var å forene stammene under det annieriske flagget. Carnack var en torn i den foreningen – og en torn kunne fort vokse seg til en hekk. Carnacks klanleder, Horgan Flannery, tok til orde mot stammelederen sin.

«Carnack, din tåpe! Syv stammer har sverget uten problemer. Hvorfor må du være den ømme tannen? Gjør det i navnet til Den skinnende øya om ikke til dens konge. Vi har en lang historie med det kongeriket, og jeg akter å ivareta den.»

«Kom, Carnack.» Rudric holdt fram en hånd. «For vår styrkes skyld.»

«Nei.» Carnack foldet armene og så bort. «Jeg sverger ingenting til noen hang.»

Leeli la bort plystreharpen sin og lente seg over mot guttene. «Kalmar, dette ville være den rette anledningen til å gjøre noe.»

«Hva da?»

«Du kan kjempe mot ham,» foreslo Janner. «Det virker som det er sånn søkkværinger løser uenigheter. Ser du?» Han pekte på Rudric, som knapt kunne styre Horgan Flannery fra å kaste seg fram og gyve løs på Carnack.

«Se på den fyren!» hvisket Kalmar. «Han ville knust meg.»

«Nei, det ville han ikke,» sa Leeli. «Du er sterkere og raskere enn alle disse menneskene.»

Kalmar sukket og ristet på hodet. «Jeg hater dette her.»

Med en rask bevegelse hadde han hoppet ned fra plattformen og landet like ved Carnack. Det kom et gisp fra Rudric, Horgan og de andre høvdingene. Carnack gikk rett i kampposisjon og rygget unna med sverd i hånd. For første gang den dagen ble den perfekte snøen på Finli-sletten merket med fotspor.

Men Kalmar trakk ikke noe sverd, for han hadde ikke noe sverd å trekke. Han sirklet heller ikke rundt krigeren som om han skulle til å angripe. Han bare sto foran ham i snøen, med den svarte kappen hengende rundt seg som en skygge.

«Hva er spillet ditt, ulv?» spyttet Carnack.

«Jeg har ikke noe spill.» Kalmar spredte hendene for å vise at han ikke bar våpen. «Jeg vil bare at Gnag den Navnløse skal tape. Vil ikke du?»

«Det vil jeg,» sa Carnack etter en pause. Sverdet sank noen få centimeter.

«Janner, flagget,» hvisket Leeli og pekte på det annieriske flagget bak dem.

Han forsto øyeblikkelig hva hun mente. Janner grep det annieriske flagget, deretter hjalp han Leeli på beina. Tronvokteren og Sangmøyen steg ned fra plattformen og gikk bort til Kalmar på snøen. Carnack så usikkert på de tre barna. Vel vitende om at alle de frammøtte krigerne fulgte dem med øynene, plantet Janner det annieriske flagget i snøen og knelte mens han trakk Kalmar ned med seg.

«Hvis du ikke vil kjempe for Den skinnende øya,» sa Janner så høyt at alle kunne høre det, «så la det være kjent at Den skinnende øya kjemper for deg.» Han stirret i snøen og ventet på et svar. Alt han kunne høre var blafringen fra flagget i den kjølige vinden.

«Hva sier du, Carnack?» spurte Horgan til slutt.

«Jepp,» svarte Carnack.

Janner hørte klikket fra Carnacks sverd som ble stukket tilbake i sliren, deretter kikket han opp og så stammelederen trampe tilbake mot teltene sine, med hodet bøyd i noe som kunne ha vært ydmykhet.

Kalmar hevet øyenbrynene mot Janner og Leeli idet de fant veien opp på plattformen igjen i ukomfortabel stillhet. Rudric bekreftet dem med et raskt nikk da de inntok setene sine, og resten av ettermiddagen forløp seremonien uten flere hendelser. På slutten av dagen hadde folket i Grønnsøkkene og restene av Den skinnende øya offisielt forent sine styrker i allianse.

Ved solnedgang, da høvdingene og regimentene deres marsjerte rundt sletten til en potpurri av søkkesanger som Hund og hest og kylling, hei og Kortspillerns trall og den evig populære Knaske mens vi smaker mens vi går, ledet den skjorteløse Carnack stammen sin stolt rundt og løftet en hånd i salutt til Kalmar, skjønt Kalmar la ikke merke til det fordi han var opptatt med å slikke søtbærflekker av vesten sin.

«En fascinerende dag!» erklærte Oskar da paraden var over. «Takk skal du ha, Rudric, for at jeg fikk lov til å se på.»

«Selvfølgelig, Oskar. Godt gjort, Vingefjærer. Jeg beklager, Deres Høyhet, for Carnacks motvillighet.»

«’Deres Høyhet’ betyr deg, Kalmar,» sa Janner og dultet broren ut av søtbærjakten hans.

«Høh? Åh! Ikke noe å bekymre seg for. Jeg kan knapt klandre ham. Jeg kan ikke fordra å se ut sånn, jeg heller. Når skal vi spise?»

Rudric smilte. «Arbeidet deres her er over, barn. Det var godt å se dere.» Et anstrøk av tristhet glimtet i blikket hans, før han snudde seg for å snakke med høvdingene.

Sledeturen hjem gikk i stillhet, bortsett fra små fnis fra Leeli ved lyden av Kalmars rumlende mage. Oskar ble merkelig nervøs jo nærmere de kom Pipetoppen, og da de krysset broa og klatret opp bakken, visste Janner at noe var galt. Ingen lys skinte i vinduene. Ingen lykter lyste på trammen. Hadde det ikke vært for røyken som steg opp fra pipa, ville stedet sett fullstendig forlatt ut.

«Hvor er alle sammen?» spurte han.

«Jeg vet ikke!» sa Oskar litt vel kjapt. «Jeg mener, det er sikkert en god grunn til at huset er mørkt. Jeg mener, jeg vet ikke! Ah! Her er vi.»

Janner snudde seg mot søsknene sine, men de unngikk omhyggelig blikket hans. Da han snudde seg tilbake mot Oskar, så han at den gamle mannen allerede hadde klatret ned fra sleden og glidd inn i det mørke huset.

«Hvorfor i Herrerwi oppfører han seg slik?» spurte Janner. Men Kalmar og Leeli trakk på skuldrene som om ingenting var galt. De klatret ned og lot Janner bli sittende alene tilbake. «Hallo? Hva er det som foregår?»

Janner mumlet for seg selv mens han fulgte etter søsknene inn i huset, irritert over at de oppførte seg så mystisk. Han luktet middag, men hvorfor var lyktene slukket? I den røde gløden fra peisbålet kunne han se Podo lene seg tilbake i godstolen sin, men resten av rommet var mørkt. Oskar og de andre var ingen steder å se, og hvis de ikke hadde oppført seg så merkelig, ville Janner ha trodd det var fare på ferde. Men hvis det ikke var fare, hva var det da?

«Hallo?» sa han ut i det mørke rommet. «Hva er det som skjer?»

Så hørte Janner et flir bak seg, og en brysk stemme som sa: «Ta ham.»

Før Janner kunne si mer, ble han taklet bakfra.

3

Den trettende muffinsen

Da Janner ble trukket ned mot gulvet og dultet i fra alle kanter, klarte han endelig å plassere et navn bak stemmen han hørte: Laugmester Fik. Men hvorfor i all verden var Fik her? Og hvorfor ville han overfalle Janner i hans eget hjem? Og hvorfor, mer enn noe annet, ville han og flere andre stemmer le mens de dultet Janner i ribbeina og beina og magen?

«Gratulerer med dagen, gutt!» brølte Podo, og med en gang strømmet stua i Pipetoppen over av lys. Klyngen av mennesker som hadde taklet Janner, spredte seg og etterlot ham svimmel og blunkende på gulvet. Janner så ikke bare Fik, men åtte av sine durganlaugsvenner, kledd i svart og med store glis. Kalmar ulte av latter og Leeli strålte. Nia kom ut fra kjøkkenet med en tallerken med honningmuffins som hun plasserte på bordet, som var tungt dekket med dampende mat.

«Er det bursdagen min?» spurte Janner, noe som bare fikk alle til le enda mer.

«Jeg hadde på følelsen at du hadde glemt det,» sa Nia. «Det har vært så travelt i det siste at det har vært vanskelig å holde orden på dagene, for ikke å snakke om datoene. Så ja. Det er bursdagen din. Din trettende bursdag.»

Endelig spredte et smil seg over Janners ansikt. Han børstet av seg og hilste på laugsvennene med lystig boksing. «Larnik! Brosa! Hvor lenge har dere vært her?»

«Lenge nok til at jeg har lyst til å ete et kyllinglår,» sa Brosa.

«La oss spise,» sa Kelvey O’Sally. «Hundene mine lengter etter smulene.»

Janner klemte Podo og moren sin, og han husket Nias kommentar om hvor høy han hadde blitt. Hvordan hadde han kunnet glemme bursdagen sin? Han hadde spurt henne om den for flere uker siden, men med durgantreningen, T.Æ.R.E.-ne, vinterpliktene og spenningen knyttet til den kommende krigen, var bursdagen det siste som dvelte i tankene hans.

Måltidet var en kombinasjon av livrettene hans: krydret og grillet skyggelår, smørildkjeks, galtegrissaus, gresskarsuppe, våtbønner og hyrdens kjøttpai. Men enda bedre enn maten var gleden han følte over samværet med familien og vennene: Laugmester Fik, Larnik og Brosa, Morsha MacFiken, Karlsten Jens, Joe Bill og Kvikken Lysesmed sammen med to av O’Sally-brødrene: Kelvey og unge Thorn (som satt stille ved siden av Leeli). Janner hadde vært i timene og lekt utallige leker med disse vennene, men de hadde aldri tidligere vært samlet på Pipetoppen til et måltid. Det faktum at de hadde kommet til ære for ham fylte ham med glede. De åt og åt, og Podo underholdt Janners venner med de flaueste historiene han kunne komme på.

«Som den gangen du satte hodet ditt fast i hageporten!»

«Det hendte aldri,» sa Janner.

«Gjorde det isje?» sa Podo og tok et saftig tygg av skyggelår.

«Det var et vognhjul,» mumlet Janner og kjente midt under latteren at han aldri hadde spist så mye før i hele sitt liv.

«Kan vi begynne på honningmuffinsene no?» spurte Podo og gned seg frydefullt i hendene. «Det e favorittdelen min.»

Nia smilte og sendte tallerkenen med muffins til Janner med himlende øyne. «Vi kan like gjerne få det overstått.»

«Mamma, de ser gode ut, men jeg er stappmett,» sa Janner med et sukk og sendte tallerkenen videre til Brosa, som dyttet den tilbake til ham med et underfundig smil. «Skal du ikke ha en?» spurte Janner.

«Niks.»

«De e til deg, gutt,» klukklo Podo. «Alle sammen.»

Janner så seg rundt bordet og ble bare møtt med glis, selv fra Nia.

«Det er en durgangreie, sønn. Beklager.»

Janner talte honningmuffinsene med økende uro. Det var tretten stykker. Han hadde akkurat stappet i seg middag, og nå skulle han spise en tallerken full av klissete, søte muffins? «Må jeg?»

«Velkommen til Ban Rona, laugsvenn,» sa Fik. Han lente seg tilbake og kastet servietten på tallerkenen sin. «Dette er min favorittdel også.»

Da han hadde spist sin femte muffins var Janner klar til å gi slipp på middagen og Podo klar til å gi slipp på fatningen der han snøftet frydefullt hver gang Janner tørket svetten av pannen. Resten av festdeltakerne hadde slått over i hyggelige samtaler seg imellom, men alltid med et blikk på Janners framgang. For hvert tygg nøt han selskapet sitt mindre. Da han svelget et farlig rap, dyttet han seg bort fra bordet i håp om at spøken nå var oppfylt. Men av alle folk var det Nia som stoppet ham. «Hvor er det du tror du skal?»

«Men det er åtte igjen. Åtte!»

«Da bør du få opp farten,» sa Morsha MacFiken med et fnis.

«Øy! Vi måtte alle sammen gjøre det da vi fylte år,» sa Kvikken Lysesmed.

Janner gikk rundt i rommet i noen kvalmende minutter før han satte seg ned igjen og tvang i seg fire nye muffinser. Podo så på ham med lysende øyne, knapt i stand til å styre seg. «Ah, dette e livet, jente. Å se barnebarnet ditt vokse opp rett foran øynene på deg.»

Uten tro på at han skulle klare det, løftet Janner til sist den trettende honningmuffinsen mot leppene. Varm galle steg opp i halsen på ham, og han bestemte seg for aldri å spise igjen. Ingen ved bordet sa noe, og han hadde deres fulle oppmerksomhet mens han tygget i seg den klissete desserten. Han antok at det bare var fordi han var så kvalm, men den siste muffinsen, den nederste i haugen, smakte annerledes. Da han hadde svelget den første biten, reiste alle seg fra bordet og begynte å rydde av tallerkenene.

«Vent, hva er dette?» sa Janner, han la knapt merke til hvordan han snøvlet med ordene. Rommet snurret, og han begynte å mistenke at det ikke bare var fordi han hadde spist for mye. «Hva var det i den siste muffinsen?» mumlet han.

«Det er bursdagspresangen din,» sa Fik. Han tok muffinsen fra Janner og hjalp ham på beina. «Nia, har du sekken hans?»

Janner vaklet, men kjente Fiks sterke hånd mot albuen sin.

«Lykke til, Janner,» sa Brosa.

Kalmar dasket ham på skulderen. «Ser deg om noen dager, gamle mann.»

«Vær forsiktig.» Leeli kysset ham på kinnet.

«Hva er det som skjer?» spurte Janner, skjønt det hørtes mer ut som «Hvhhvasssojskeeer?» Knærne ga etter, og Fik la ham rolig i gulvet.

Fik satte seg på huk og så Janner i øynene. «Du er tretten, gutt, og en av de beste durganlaugsvenner jeg har sett på lenge. Du vil klare deg fint. Hjelp meg, laugsvenner!» Janner kjente at han ble løftet av flere hender. Noen trakk armene hans gjennom ermene på vinterjakken, mens andre hektet en tung sekk på skuldrene hans. Han var redd, men det som hadde vært i den siste muffinsen, fikk frykten til å virke fjern. Nia klemte ham, Podo klappet ham på ryggen, og før han visste ordet av det var han ute i den iskalde lufta og ble løftet opp på en hest foran laugmester Fik.

Ut av nattemørket kom en skikkelse ridende som Janner vagt dro kjensel på som Rudric. Han var tydelig ukomfortabel med å være så nær Pipetoppen, og Janner kjente en trang til å få ham til å ønske seg velkommen, men leppene hans ville ikke røre på seg. Rudric overleverte noe til Fik – et sverd?

«Sørg for at han får dette, Fik. Det var mitt da jeg var guttunge, og jeg vil at han skal ha det, om det er i orden.»

«Øy, hallvard,» sa Fik med et nikk. «En flott gave.»

Så nikket Rudric til Janner og red bort. Janner ville si takk, eller i det minste vinke, men armene hans var like ubrukelige som munnen.

«Det er ikke noe stort,» sa Fik mens han justerte sverdet på Janner og satte hesten i trav. Det siste Janner hørte mens han gled inn i bevisstløsheten, var laugmesterens stemme: «Du må bare finne veien hjem. Vi venter på deg.»

Da Janner våknet, var det morgengry. Han lå under et teppe i en snøkledd skog ved siden av glørne fra et døende bål, og han ante ikke hvor han var.

4

Blindploppet

Den hvite himmelen, synlig mellom de grå, skjelettaktige trærne, lysnet i øst, men sola hadde ennå ikke brutt over horisonten. Frost dekket Janners teppe, og vinden hadde blåst et lite drev av snø mot sekken hans. Han satte seg opp og ristet på hodet mens han forsøkte å huske hvordan han hadde kommet dit. Da den forrige nattens hendelser dukket opp i minnet, gikk det opp for ham hvor forferdelig kald han var. En voldsom skjelving begynte i magen og strømmet utover til fingertuppene og tærne. Heldigvis lå det nok av løse grener der til at han kunne gjenopplive bålet. Janner trakk av seg hanskene og varmet hendene, men han visste at med mindre han fant mer ved, ville det lille bålet dø ut igjen.

Han studerte omgivelsene sine mens han fortsatte å nøste sammen den merkelige avslutningen på bursdagsfesten. Bålet spraket midt i en klarning, ikke stort større enn et telt. Trærne var høye og tynne og omringet av torner og kratt, noe som gjorde det umulig å se hvorvidt han var i en av de små klyngene med epletrær på prærietoppene eller i en dyp skog lengre sør og øst. Han var glad for at han var inne blant trærne, for han kunne høre den iskalde vinden og se den rasle i tretoppene. Men jo mer våken han ble, jo mer irriterte det ham at vennene og familien hans hadde etterlatt ham alene i villmarken. Noen hadde sagt at det var en durgantradisjon – vel, det var en tåpelig tradisjon! Ikke bare hadde Fik – han husket nå at det var laugmester Fik som hadde ført ham hit på hesteryggen – forlatt ham, han hadde på et eller annet vis dekket sporene sine for å gjøre det enda vanskeligere for Janner å finne veien hjem. Snøen mellom trærne virket urørt med unntak av spor etter marekorn og noen få fugler. Fik, en snikemester, ville ikke ha noen problemer med å skjule sporene sine, hvis han i det hele tatt hadde etterlatt spor til å begynne med.

Janner brukte flere minutter på å samle ved og fikset snart et varmt bål som varmet beina hans. Da kroppen sluttet å skjelve, rettet han oppmerksomheten mot forsyningene. Ved siden av stråsenga og sekken fant han en ustrenget bue og et kogger med nøyaktig tretten piler. «Ha-ha,» surmulte han. Buen var festet sammen med et sverd og en dolk, våpen til trøst for en gutt alene i skogen.

Sverdet. Rudric! Janner pakket det opp og trakk det ut av sliren. Han beundret det solide bladet, hakkete, men skarpt og glinsende i dagslyset. Læret i hjaltet var mørkt og glatt etter årelang bruk, og det passet perfekt i hånden hans. «Takk, Rudric,» sa han da han stakk det i sliren igjen.

Sekken hans, den samme som moren hadde lagd til ham i Skri før de hadde flyktet fra onkel Arthams trehus, var fylt til sømmene. Den gamle tilfredse følelsen over hvordan det slitte læret hadde mistet stivheten, fylte ham på ny. Han og sekken hadde overlevd glupende steinkakerlakker, stranderne i Østsvingen, og til og med en reise over Mørkets Mørkehav – og de hadde begge arr som bevis. Han løsnet stroppene, og flere små bylter med rasjoner pakket inn i papir og hyssing falt ut sammen med en konvolutt med navnet hans på. Janner rev opp konvolutten og brettet ut et brev.

Janner

Din mor forteller meg at du har flyktet fra en fabrikk full av slaver, reist alene gjennom hangterritorium og funnet igjen familien din i en by bygd under isen. Du skulle ikke ha noe problem med denne lille testen av dine durganegenskaper. Hver laugsvenn går gjennom en lignende prøve av evner og styrke, skjønt det skal sies: Ikke alle laugsvenner har bursdag midt på vinteren, og noen er ikke rede for blindplopping før sitt fjortende eller femtende år. Men du er mer enn rede. Synd for deg. Du har blitt opplært i sniking, jakt, sporing, orientering og kamp. Det er ingen grunn til at du ikke skulle finne ut hvor du er, finne mat, og komme deg hjem igjen – selvfølgelig med mindre du møter ei huggtannku, som det finnes noen av i Søkkene. Hold også et øye åpent for grobbler, særlig om vinteren. Men du klarer deg. Bare vær oppmerksom på skonker, for de trekker selvfølgelig til seg den spissørede vargax, som bare er sårbar i den midterste poten – den MIDTERSTE poten, merk deg det.

Jeg har full tillit til at du finner veien hjem uten hindringer. Med mindre du ser kantløpere. Dem glemte jeg. De har blitt modigere i det siste og tatt seg inn i Søkkene i små grupper – sannsynligvis speidere for hangene. Men bekymre deg ikke for dem. De vil sannsynligvis ikke kidnappe deg.

Nå bør du få vite at når en laugsvenn blir blindploppet, som du har blitt, er det ingen verger. Det er ingen som ser til deg, klare til å redde deg så snart ting blir vanskelige. Jeg trener ikke flaniner her – jeg trener durganpatruljemedlemmer. Voktere over Søkkene. Det betyr at du er på egen hånd. Om du ikke dukker opp i Ban Rona innen ei uke eller der omkring, sender vi selvfølgelig ut et søk for å hente deg hjem, skjønt da vil det nok ikke være mye igjen av deg. Din mor vokste opp her; hun vet hvordan det hele fungerer, og hun har gitt meg sin fulle tillatelse. Jeg forventet å måtte overtale henne til blindploppet, men hun sa seg enig uten å nøle. Det burde fylle deg med en viss stolthet, gutt.

En siste ting du bør vite: Innen du leser dette, kommer du til å føle deg sulten. Det er fordi du har sovet i to dager. Det kan virke som om bursdagsfesten din var i går kveld, men det var den ikke. Du er lengre hjemmefra enn du aner. Et todagersritt kan plassere deg omtrentlig hvor som helst i Grønnsøkkene. Ha det gøy!

Laugmester Fik

P.S. Jeg glemte kløyvene. Ikke la dem spise deg.

P.P.S. Jeg la dessuten merke til et torkerede i trærne ikke langt unna der jeg la deg. De er som regel rolige, bortsett fra ved soloppgang. Og ikke fyr bålet ditt for høyt! Det vil bare gjøre dem sinte.

Janner la brevet tilbake i sekken og ble stående veldig stille. Han hørte et knekk, men var ikke sikker på om det var bålet eller en tork i trærne. Fik hadde lært ham at ørene fungerer best når øynene er lukket, så han lukket dem og holdt pusten mens han lyttet så hardt etter at han kunne høre sitt eget hjerte. Så oppdaget han til sin gru at det var noe som pustet i trærne. Og det var bak ham.

5

Torkedasking

Janner svelget. Torker.

Hva var en tork, forresten?

Han bladde gjennom sidene i hukommelsen og forsøkte å fremkalle et bilde av vesenet. Han visste han hadde lest om torker i Pembricks Kreaturopedi, men han kunne ikke huske noe spesifikt. Du er i ferd med å finne ut nøyaktig hva en tork er, til og med spisevanene dens, tenkte han. Så snart du bare snur deg.

Skapningen bak ham måtte ha oppfattet Janners indre spenning, for i øyeblikkene rett før han snudde seg, stoppet pustingen, og han kunne høre noe røre seg. Med en bønn til Skaperen virvlet Janner rundt med et rop. Foran ham i snøen sto en hårete skapning, med en lang tunge dinglende ut av munnviken mens den så rolig på Janner. Janner stivnet, og sverdtuppen sto bare noen få centimeter unna skapningens snute.

Torken lignet merkverdig mye på en hund. En av Leelis hunder, attpåtil – en stor, brun og hvit fjellgjeter med dype øyne.

«Baxter?» sa Janner, senket sverdet og slapp pusten med et lettelsens sukk.

Hunden bjeffet og logret med halen. Det var festet en liten tube med en hette på tuppen til Baxters halsbånd. Janner klødde hunden bak øret mens han fjernet tuben og tok ut en lapp.

Kjære Janner.

Gratulerer med dagen! Jeg ba Baxter om å holde deg med selskap. Jeg likte ikke tanken på at du skulle være alene i de kalde åsene uten noen å snakke med. Det er ikke meningen at han skal hjelpe deg med å finne veien hjem, men om noe virkelig fælt hender, kan du sende ham tilbake etter hjelp. Alt du behøver å si er «Hent Leeli», så kommer han rett til Pipetoppen og leder oss til deg. Forhåpentligvis leser du ikke dette høyt, for da har han allerede løpt.

Kjærlig hilsen
Leeli

«Takk, Leeli,» sa Janner. Ved lyden av navnet hennes la Baxter hodet på skakke og så forventningsfullt på Janner. «Takk! Jeg sa ‘takk!’» Hunden slappet av og slikket hånden hans.

Janner så seg på nytt rundt etter torker, deretter stakk han Rudrics sverd tilbake i sliren før han festet den og dolken til beltet. Under pakningene med mat og tørket frukt (og en honningmuffins – bare synet av den gjorde ham kvalm) lå det fyrstikker, en oljeflaske og flere filler til fakler, fiskesnøre og noen få kroker, litt salt, en vannflaske og notatboken hans. Han var glad Nia hadde tenkt på å legge den ved. Han hadde bare vært våken i noen få minutter, og allerede følte han seg mindre alene og mer i stand til å finne veien tilbake. Ikke bare det, men Leeli hadde gitt ham (den noe urettferdige) fordelen av Baxters fotspor i snøen. Alt han behøvde å gjøre, var å følge dem ut av skogen og tilbake til Ban Rona. Han fikk litt skyldfølelse, helt til han husket at byen fremdeles var en todagersreise unna, noe som var vanskelig nok å klare på egen hånd.

Og da, som Fik hadde forutsett, begynte magen hans å knurre.

Janner rev innpakningen av en av rasjonene og satte tennene i et smørbrød med tørket galtegriskjøtt mellom to stykker smuldrende brødskiver. Det var kaldt, men det var godt – og det var i det minste ikke honningmuffins. Han tok en slurk med vann fra flasken og slengte enda en pinne på bålet. Sola var fremdeles bortenfor horisonten, men himmelen ble raskt lysere, noe som ga lufta en illusjon av varme.

Så bjeffet Baxter. Janner snudde seg rundt for å se og spyttet nesten ut en munnfull med galtegris. Baxter så opp langs trærne på flere hvitaktige klumper som vred seg langs trestammene. Hvis trærne hadde vært stearinlys, lignet tingene på stearinklumper på størrelse med gresskar som sakte rant nedover. Torker? Da Baxter bjeffet igjen, åpnet en av de formløse klumpene en munn like vid som kroppen, og hveste. Tennene var selvfølgelig lange og sylskarpe. Så langt Janner kunne se, hadde ikke tingene noen øyne, føtter eller pels – bare munner. Torkene var hvite, fuktige klumper med tenner. I det minste virket de ikke raske nok til å være farlige.

Janner trakk sverdet og ventet ved foten av det ene treet. Da torken var kommet lavt nok ned, slo han den så hardt at barkebiter fløy av treet. Han traff tingen på midten, og klumpen delte seg nesten i to. Men den hvite massen formet seg på nytt, glefset og fortsatte sin ferd nedover. Janner slo den igjen, og denne gangen delte massen seg i to; noe av gørret hang igjen på sverdet da han trakk det bort. Men torken vred seg tilbake til én klump, klappet tennene sammen og krøp videre.

Mens Baxter bjeffet og bykset fra tre til tre, så Janner en tork dryppe ned på snøen for deretter å sive seg fram mot hundens bakbein. Han hoppet bak Baxter og slo til klumpen. Det sakket den, men gjorde ingen skade.

Et raskt overblikk fortalte ham at det nå var hundrevis av klumper på vei ned fra trærne som omringet bålet. Hvis de ikke kom seg unna snart, ville de bli fanget. Janner dyttet maten oppi sekken igjen, rullet teppet og stråsenga sammen og grep buen og koggeret.

«Kom igjen, Baxter!» Hunden hoppet over tre torker som allerede gled gjennom snøen.

Janner kom ikke på å følge hundens spor, og hadde heller ikke tid til å forsikre seg om at han hadde samlet alle tingene sine. Han måtte komme seg unna. Han snodde seg rundt et tre hvor en klump krøp ned i høyde med hodet hans, og rygget inn i et annet tre hvor en tork bet etter ryggen hans. Han fortsatte å sno seg mellom trærne – han hoppet over noen torker og dukket under andre – og så seg tilbake nå og da for å forsikre seg om at Baxter klarte seg. Etter noen få minutters intens løping, brøt Janner og Baxter ut av trelinjen og tumlet overende i snøen.

Da han hadde fått igjen pusten, reiste Janner seg og børstet av klærne mens han forsikret seg om at de hadde lagt torkene bak seg. Sola hadde steget opp over horisonten og lyste opp de vinterkledde bakketoppene i mils omkrets. Det var et vakkert landskap, og den vidstrakte utsikten minnet Janner om at han ikke bare var langt hjemmefra, han hadde også gått seg vill. Hvor nå enn Baxter hadde kommet inn i skogen for å finne ham, så var det ikke her. Og det var ikke snakk om at Janner gikk tilbake inn blant trærne igjen for å finne sporene. En del av ham var glad, fordi det betydde at testen var rettferdig igjen. Med en bønn der han takket for Leeli, satte han seg ned ved siden av Baxter, nøt solas varme og fullførte frokosten som torkene hadde avbrutt. Han var overrasket over å oppdage at han, alene i den lyse, snøkledde morgenen, var glad.

Dette var annerledes enn turen han hadde hatt gjennom Snøfjellene da hangene lusket rundt hvert hjørne, for ikke å snakke om den skammens byrde han hadde kjent på da han mistet broren sin i Gravby. Nå var han et år eldre, han hadde trent i flere måneder med Durganlauget, og han tvilte på at han var i noen reell fare for Gnag den Navnløse her. Hvis så var, ville ikke laugmester Fik ha blindploppet ham, ikke med en krig på trappene; Nia ville ikke ha tillatt det.

Han hadde ingenting å bekymre seg for. Han hadde nok av proviant og utstyr. Han var frisk og godt kledd – enda varmere nå som Baxter lente seg inntil ham. Janner så ut over det vidstrakte landskapet, som var stille med unntak av noen få fugler som kvitret i grenene og suset fra prærievinden, og han kjente han gledet seg over ensomheten. Vissheten om at milevis unna satt venner og familie og speidet etter ham ga ham en ensom følelse av fred.

Sola varmet venstre side av Janners ansikt. Det betydde at han var vendt mot sørøst. Han lukket øynene og så for seg kartet over Grønnsøkkene som hang på veggen i Storbiblioteket; han hadde sett det hundre ganger, og det var lett å kalle det fram igjen. Utkanten av skogen (hvis han var der han trodde han var) lå i den østre kanten av Søkkene, i Ytterdalene. Skogen strakte seg langt på hver side, men til venstre kroket den seg innover igjen og fulgte en kant ut i det fjerne.

«Det er sørøst,» sa Janner høyt. Han myste og syntes han skimtet snøkledde fjelltopper langt borte. Han var ganske sikker på at det var Daukantfjellene. Hvis det stemte, var skogen bak ham den vestre delen av Svartskogen.

Svartskogen? Fik ville vel da ikke etterlate ham der – med mindre han var så langt nord at det var liten fare for å møte en kløyve? Eller kanskje var det mer enn nok av fare, og at det var en del av poenget med blindploppingen? Uansett var Janner fornøyd med at han i det minste hadde klart å orientere seg. Han visste mer eller mindre hvor han var.

Så hva nå?

Hvis han dro sørover, ville han til slutt støte på en vei som førte til Ban Rugan, og han kunne få bedre veibeskrivelser og litt varme. Det burde ikke ta mer enn en dag, burde det?

«Jeg kommer meg ikke nærmere av å sitte her,» sa han og klappet Baxter på skulderen. «La oss gå, gutt.»

Janner hørte enda en kvist knekke i trærne, men regnet med at det var en tork, eller et marekorn, eller kanskje en graver av et eller annet slag, så han brydde seg ikke med å snu seg. Det slo ham aldri at det kunne være en kantløper.

Janner nådde aldri tilbake til Pipetoppen.

6

Hunderikorpset

Samme morgen som Janner satte ut fra skogen, spente Leeli de fire raskeste hundene for sleden sin for en kort tur til Laugsvennehallen hvor hun skulle møte O’Sally-guttene til en orienteringstreningsøkt. Et kobbel valper hadde akkurat begynt på fast føde og var klare til å begynne på ferden mot fullvoksen hund under ledelse av det Leeli og O’Sally-familien kalte Hunderikorpset.

Samme øyeblikk som krigen hadde blitt erklært, hadde stemningen i hunderiet forandret seg. Før hadde Leeli gledet O’Sallyene med hvor raskt hun mestret hundesnakk, og hun hadde tilbrakt mesteparten av tiden med å lære valpene de mest vanlige kommandoene («sitt», «ligg», «kom» og «dans»), men nå brukte hun og Thorn de fleste dagene på å kjøre treningsøkter med sledene slik at hundene raskt ville forstå og adlyde ordre i kampens hete. Storen O’Sally hadde lært henne at krigshunder vanligvis ble brukt til å transportere våpen, forsyninger og informasjon til frontlinjene, og på tilbakeveien pleide de å transportere sårede eller døde for medisinsk behandling eller begravelse.

«Det er et edelt kall disse hundene har, jente,» hadde Storen sagt, mens valpen i armene hans logret med den lille halen sin. «Mange kommer til å dø, men ikke uten mening. De dør for vennene sine, og det er det nest beste etter selve livet.»

Tanken roet ikke Leelis hjerte. Vinteren var i ferd med å gå mot slutten.

Hver morgen i flere uker nå hadde hun tatt krykken sin under armen og funnet veien gjennom snøen til kennelen på Pipetoppen. Podo hadde lagd en ny krykke til henne som i enden hadde en slags snøstøvel som hindret den i å stikke gjennom den frosne bakken når hun lente seg på den. I stedet for ØGLESPARKER hadde Podo ganske enkelt skåret inn Leelis navn på staven, og hun hadde med et stikk av vedmod lagt merke til at bokstavene var unøyaktige og skjeve – en stor kontrast til den stødige, sikre hånden som hadde skåret ut navnet hennes tidligere i Skri.

I dag, mens hun sto på trammen og pustet inn den kalde lufta og så ut over Grønnsøkkene fra Pipetoppen, brydde hun seg ikke med å by bestefaren farvel, fordi han hadde falt tilbake i søvn så snart frokosten var over. Det syntes plutselig som om Podo hadde blitt mye eldre, akkurat som vinteren syntes å ha blitt til vår like over natten. For bare ei uke siden hadde snøen falt i filler store som bomull, og nå sivet søle opp fra sporene der hvor sleden hennes hadde kjørt. Den snøkledde veien fra Pipetoppen ble stadig mørkere, og hun visste at den snart ville bli en gjørme hun ikke kunne forsere med sleden.

Leeli festet krykken til sleden og satte seg til rette. Hun lagde en rekke klikkelyder med tungen som satte hundene i bevegelse. Da hun kom ned bakken og krysset steinbroa over til hovedveien inn mot Ban Rona, stoppet hun hundene og så seg til høyre. Hver dag i tre dager nå hadde hun kikket ned den snøkledde veien og bedt Skaperen om at hun måtte få øye på Janner og Baxter der de spaserte hjemover, men det hadde ikke vært tegn til dem. Nia forsikret henne om at selv om det ville ta noen få dager, var Janner mer enn i stand til å finne veien hjem, men Leeli leste bekymring i morens øyne. Det var derfor hun hadde sendt Baxter.

Leeli styrte hundene mot venstre og lot dem løpe. Hun satte opp farten helt frem til den første krappe svingen, deretter styrte hun sleden unna veien og over i en uimotståelig bakke med uberørt snø. Hundene bjeffet som om de takket henne for gaven, og Sangmøyen av Anniera lo tilbake. De raste videre, jenta og hundene hennes, fortere enn noen hest og slede kunne ha klart det, og var fremme ved hunderiet bare minutter senere med snø over hele seg.

Da Leeli klatret ut av sleden, kjente hun en voksende spenning i hjertet og visste hvor den kom ifra. Det var ikke bare fordi Podos tid var kommet – det var fordi vår betydde krig. Og krig betydde død, smerte og redsel. Hun hadde sett nok av den slags i løpet av sine ni år til å vite at selv om søkkværingene skulle seire mot Gnag den Navnløse, ville seieren komme til en fryktelig pris. Hun hadde hørt Janner og Kalmars venner i Durganlauget snakke om den kommende krigen med en slags iver, som om de så fram til kampene. Nia hadde forklart at det bare var deres måte å håne frykten på, en måte å etablere sin motstand mot den. Det var ikke det at de foretrakk krig framfor fred, hadde hun sagt, men at de visste at de måtte kjempe, og hvis de måtte, ville de mye heller kjempe før enn senere.

Men Leeli hadde begynt å verdsette hver dag på Pipetoppen, hvert måltid med familien, hvert besøk til hunderiet, hvert sus fra sleden i snøen, hver hurtige tur gjennom gatene i Ban Rona, hvert vennlige ansikt som hilste henne. Gjørma under den smeltende snøen og skrapelyden som sporene på sleden hennes lagde mot stein, var like triste for henne som de stadig dypere rynkene i ansiktet på hennes kjære Podo. Hvor forferdelig var ikke sannheten om at det var ustoppelig, uansett hvor oppriktige bønnene hennes var.

Da hun hadde løsnet hundene og sendt dem til hunderiet (det var en inngang i hundestørrelse på baksiden av bygningen), dyttet Leeli seg inn gjennom inngangsdøra og oppdaget Thorn O’Sally på hender og føtter mens han forsøkte å lokke en valp fram fra under en benk. Flere voksne hunder stakk snutene fram mellom armene hans og forsøkte selv å hente ut valpen.

«Tilbake, jenter!» sa Thorn og husjet dem unna. Han endret stemmen til en bønnfallende falsett. «Her, valpen! Kom til Thorn, gutt. Sånn ja. Au!» Han rykket hånden tilbake og sugde på den. «Leeli, denne sta valpen vil bare ikke komme ut. Han tok et stort stykke galtegris fra bordet mens jeg ikke så på, og nå vil den ikke komme ut.»

Så snart de andre hundene fikk øye på Leeli, bjeffet de og løp henne i møte. Hun klødde dem bak ørene med den ene hånden mens hun haltet over det høydekkede gulvet. «Thorn O’Sally beseiret av en valp.»

«Øy, jeg er redd for det. Se på dette!» Thorn viste henne tre røde sår på hånden.

«Hvilken valp er det?» Leeli lente krykken inntil benken og knelte.

«Gjett én gang,» mumlet Thorn. Han dumpet ned på benken med et stønn og pleiet stoltheten sin like mye som hånden. «Frankle har bare vært trøbbel helt siden han ble født, og det blir bare verre. De andre hundene begynner også å mislike ham.»

Leeli kikket inn i skyggene og så den tre måneder gamle valpen ligge sammenkrøllet inntil veggen mens den voktet et galtegrisbein med forpotene. Hun så den i øynene og ante frykt. Frykt og styrke. Sammen kunne de to blande seg til et mørke som kunne skape en slem hund, en som ikke dugde til annet enn halsbånd og tau. Styrke var ikke en dårlig ting, men innpakket i frykt ville den by på problemer. Og hun visste at den eneste måten å redde hunden fra seg selv var å pakke bort nok av frykten til at den kunne kuttes av.

Hun klikket med tungen og håpet Frankle forsto hva hun mente: «Jeg er din venn. Spis kjøttet ditt.»

«Hva er det du gjør?» spurte Thorn. «Hvor er galtegrisen min?»

«Du kan få lunsjen min hvis du fortsatt er sulten. Det er større ting på spill enn magen din, vet du.»

Thorn så på Leeli som om det hadde rablet for henne. «Som hva da?»

Leeli dyttet håret bak øret og ga tegn til at Frankles mor, Yora, skulle komme nærmere. Yora slikket Leelis kinn til hun begynte å le. «Hva er det viktigste, en god lunsj i dag eller en god hund de neste femten årene?»

«Spør magen min,» mumlet Thorn. Leeli tok fram et kyllingsmørbrød fra vesken sin og tilbød ham det. Han ristet på hodet og reiste seg. «Det går bra. Jeg liker galtegris bedre.»

Thorn gikk gjennom hunderiet og så like nedstemt ut som en våt hund. Selv når han furtet, likte Leeli ham. Han hadde helt fra begynnelsen av behandlet henne som en venn, ikke som ei svak jente med en dårlig fot. Det var barna på skolen som tok hensyn, eller som forsøkte å være altfor snille med henne, som hun ikke kunne tåle. Godhet var greit; medlidenhet derimot, hadde hun vanskelig for å kunne tåle. Thorn åpnet båsene hvor resten av valpene bjeffet, klare for treningsøkten sin med Leeli. Hun rev av et stykke av smørbrødet sitt og holdt det diskret under benken helt til Frankle nappet det til seg.

«La oss gå i gang,» sa Leeli og tok krykken sin og reiste seg. Hun lagde en rekke klikkelyder, og de bråkete valpene som tumlet rundt ved Thorns føtter, formet med en gang en rekke og satte seg oppmerksomt, med haler som logret så raskt at de fikk støvet til å virvle i været. Leeli kastet et blikk bak seg og så at Frankles snute og frampoter dukket fram fra under benken. Hun syntes hun så en logrende hale også. Godt. Knuten var i ferd med å løsne.

Idet Leeli vendte oppmerksomheten tilbake til valpene, føk inngangsdøra til hunderiet opp. Storen O’Sally sto pesende i døråpningen.

«Prinsesse Leeli,» sa han. «Kom med meg. Nå!»

«Hva er i veien?»

«Jeg vet ikke. Jeg var ute på treningsfeltet med flokken da Rudric sendte Doffer med en beskjed om at vi skulle bringe deg til det store treet så snart vi kunne. Sto at ting var ornt’lig ille.»

Ansiktet hans var så alvorlig at Leeli ikke brydde seg om å rette på grammatikken hans. «Hva betyr det?» spurte hun.

Storen O’Sally ristet på hodet mens han løftet Leeli oppi hundesleden sin. «Jeg vet hva jeg tror det betyr.» Hundene ante frykten hans og pep mens de trakk ivrig i selene, klare til å løpe. Storen så på Leeli før han fortsatte, og Leeli så ordet i øynene hans før han fikk formulert det.

«Krig.»