DANI PETTREY

Sabotert

Alaska-serien, bok 5

Til norsk ved Andreas Kristiansen

Lunde Forlag

Copyright © 2015 Lunde Forlag

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Copyright © 2015 Dani Pettrey

Først utgitt under tittelen Sabotaged

av Bethany House,

a division of Baker House Publishing Group

Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

Kopiering forbudt.

Oversatt fra engelsk av Andreas Kristiansen.

Omslagsdesign: Paul Higdon with Koechel Peterson & Associates, Inc,

Minneapolis, Minnesota/Gregory Rohm

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-520-0335-2 (ePub)

ISBN 978-82-520-0373-4 (trykk)

Alaska-serien:

Bok 1: Sunket

Bok 2: Skjult

Bok 3: Savnet

Bok 4: Straffet

Bok 5: Sabotert

Til Jimmy

Fordi du er den beste pappaen og bestefaren vi kunne be om.

Du er til stor velsignelse.

Prolog

WILLOW, ALASKA

DEN 8. MARS 01.36

Frank våknet av at Diesel knurret lavt.

«Rolig!» Hundene hatet å vente på klarsignal. Han hadde flyttet seg et stykke unna de andre hundekjørerne på høyden og lagt utover halm som hundene kunne sove på, men de hadde bare løping på hjernen.

Diesel spratt opp og rykket framover, og de øvrige femten hundene fulgte hans eksempel – pelsen lå i krappe bølger nedover de veltrente ryggene.

Før Frank hadde rukket å venne seg til lyset fra fullmånen, kjente han noe hardt i siden.

Hundene satte i å ule, de rev og slet i båndene.

Han fikk et skarpt lys i øynene. Frank trakk opp hånden av soveposen, så den kalde Alaska-lufta slapp inn i den lune kokongen hans. Han løftet hånden for å skygge for det blendende lyset. Var det en annen hundekjører?

«Er du helt våken nå?» En mann ruvet over ham med pistol i hånden. «For det står om livet til dattera di.»

«Meg?» Frank satte seg brått opp. Plutselig var han lys våken, adrenalinet strømmet ut i armer og bein.

«Få kjøterne dine til å roe seg, ellers skyter jeg dem, hele hurven.»

Frank ropte en streng kommando, og heldigvis lystret hundene.

«Hva har dere gjort med dattera mi?» Hvem var de, og hva ville de med Meg?

Mannen holdt opp mobilen sin og viste en video av en herjet Meg med blodskutte øyne.

En bølge av desperat kvalme veltet gjennom magen til Frank. «Hva har du gjort?»

«Ikke noe ennå. Hva som vil skje, avhenger helt og holdent av deg.»

«Hvor er hun hen?» Frank strakte seg etter mobilen sin. Meg! Han følte at han befant seg på randen av et stup.

Mannen bare dasket bort hånden hans. «Hun er på et trygt sted.»

«Jeg skjønner ikke.» Frank ristet på hodet. «Hvorfor har dere tatt Meg?» Var de ute etter løsepenger? I så fall hadde de valgt feil mann. «Jeg har ikke mye penger, men dere kan få alt jeg har.»

«Vi vil ikke ha pengene dine.»

Vi? «Hva vil dere ha, da?»

«Du skal gjøre en jobb for oss.»

RAINY PASS, ALASKA

DEN 10. MARS 02.17

Reef kjente seg oppglødd. Det var ikke særlig nyttig når klokka var over to på natta og han burde sove, men det var bare så spennende å være med i staben til Iditarod-løpet. Han var tilbake som frivillig for første gang siden han hjalp faren som tenåring, og nå hadde det gått trettiseks fartsfylte timer siden deltakerne dro ut fra Willow.

Han rullet over på siden der han lå på gulvet sammen med mange andre, og så bort på vinduet i hytta. Et svakt månelys falt inn gjennom gardinene – nok til å avsløre en skygge som beveget seg mot døra.

Merkelig.

Han støttet seg på albuen og studerte skikkelsen han hadde sett altfor mye på i det siste. Kirra. Hva skulle hun nå?

Det var nesten ikke til å tro at blant alle de frivillige hjelpemannskapene på Iditarod, var han og Kirra Jacobs blitt satt til å jobbe sammen. Han hadde faktisk lurt på om en eller flere av søsknene hans hadde hatt en finger med i spillet. Ikke at han hadde noe imot det – det var jo det som skremte ham, at han likte det så godt.

De hadde fått feiejobben; å være på utkikk etter hundekjørere som havnet langt bak. Snøstormen som blåste gjennom Skwentna og videre til Finger Lake, sinket hundekjørerne med flere timer – bortsett fra dem som lå helt i front, og som hadde kommet seg forbi før stormen blåste som verst, og fortsatt mot Rohn. Det skapte enda større avstand enn vanlig mellom første- og sisteplass. Da det var hans og Kirras tur til å sove, ventet de fortsatt på noen titalls hundekjørere.

Reef kom seg på beina og listet seg bortover det kalde tregulvet for å avskjære Kirra. Han la hånden på dørklinken et tidels sekund før henne.

Hun kvapp til.

Han lente seg mot døra og kjente kulden som sèv inn langs karmene.

«Reef!» hveste hun lavt og kikket seg over skulderen. «Slipp meg fram!» Hun prøvde å dytte ham bort, men han var mye sterkere enn henne. Hun var minst femten centimeter kortere og sikkert tretti kilo lettere; trodde hun seriøst at hun kunne ta ham på fysikken?

Han gliste. Han likte stilen hennes. «Hvis du ikke har lagt merke til det, så er det minus tjue der ute, for ikke å glemme at det er midt på natta. Hva i all verden er det som haster sånn?

Vent nå litt …» Gliset gikk over i et ertende smil. «Du skal vel ikke ut for å møte noen?» Ikke den pripne, perfekte Kirra Jacobs? Kroppen kriblet begeistret. Var ikke denne dama, som merkelig nok hadde begynt å dukke opp i drømmene hans, så streit som han trodde?

Hun trakk vantene bedre på seg. «Ikke vær latterlig.»

Han løftet hendene og lo. «Så klart ikke. Hvordan kunne jeg tro noe sånt?»

«Jeg har ikke tid til dette.» Hun kjørte en hard albue i ribbeina hans, åpnet døra og strøk forbi ham. «Onkelen min er borte.»

«Hæ?» Han snappet jakke, skjerf, votter og lue fra knaggen og skyndte seg etter henne.

Kulden tok nesten pusten fra ham; det sved i lungene. «Kirra, vent, da!»

Hun satte kursen mot baksiden av låven der snøscooterne sto parkert, med Reef i hælene.

«Skal du virkelig kjøre ut midt på svarte natta og begynne å lete etter ham?»

Hun fisket nøklene til en snøscooter ned fra en krok. «Jeg har ventet lenge nok.» Hun ristet på hodet. «Jeg fatter ikke at jeg sovnet før han kom.»

«Deltakerne dukker jo opp til alle døgnets tider, spesielt når denne stormen sinker dem. Du kan ikke holde deg våken hele tiden.»

«Jeg sov for lenge. Jeg ringte nettopp kontrollposten. Frank har fortsatt ikke meldt seg. Noe er galt.»

Han la hansken på hånden hennes mens hun stakk nøkkelen inn i tenningen. «Kanskje han bare har havnet langt bak. Denne stormen er skikkelig ille.»

«Han har ligget i tet hele veien. Han skulle ha vært her nå, selv om han tok seg en hvil ved Finger Lake.»

Reef løftet hendene, og store snøflak landet på de utstrakte håndflatene. Han kikket opp på de hvite remsene som falt ned fra himmelen. «Ikke hvis han venter på at stormen skal gi seg.»

«Han ville aldri i livet ha ventet så lenge. Det ville bare en nybegynner gjort. Da havner du jo så langt bak at du ikke har en sjanse til å ta igjen teten.»

«Greit. Vi får vekke gjengen og organisere en ordentlig leteaksjon.»

«Ben vil ikke gå med på å lete i mørket. Han kommer bare til å be oss vente til det blir lyst og stormen letter, og så ber de flygerne sjekke først.»

«Og hva er galt med det? Det høres da fornuftig ut.»

«Å ja? Forteller du meg hva som er fornuftig?»

Hun hadde et poeng. «Jeg sier bare at det er farlig.»

Hun la hodet på skakke. «Jeg trodde du elsket fare.»

Ikke nå lenger … Det var greit med adrenalinkicket han fikk fra ekstremsport, men dette var noe helt annet. Hvis Kirra dro ut i Alaskafjellene alene midt på natta, kunne hun dø.

«Du klarer ikke å snakke meg ut av dette.» Hun startet snøscooteren. «Unna vei.»

Han pustet ut mens han tenkte lynraskt gjennom de ulike alternativene. «Greit.» Han satte seg bakpå.

Hun stivnet til. «Hva er det du driver med?»

«Jeg er partneren din. Jeg blir med deg.»

«Hør her. Det er vel og bra at du tar oppgaven alvorlig, men –»

«Du kjenner meg godt nok til å vite at jeg ikke kommer til å gi meg.» Han slo armene rundt livet hennes.

«Jeg tror ikke dette er noen god idé.»

«Du mener å sitte her og diskutere når vi kunne vært i gang med letingen? Helt enig.»

Hun vrikket på seg i et forsøk på å riste ham av. «Det var ikke det jeg mente.»

«Hør her, jeg har ingen andre planer i natt; jeg rikker meg ikke av flekken.» Han nøt å være så nær henne, og det gjorde ham litt betenkt – spesielt siden han kjente elektriske støt i hele kroppen.

«Dette er helt latterlig!» Hun vred seg litt mer.

Han gliste. «Dette er faktisk ganske koselig.»

«Hmf!» fnøs hun fornærmet. «Du er bare så latterlig.»

Han smilte bredere. Han elsket å erte henne. Bare tenk på alt de kunne … Hallo! Dette var Kirra Jacobs, og han var ikke sånn lenger. «Hør her. Enten går du tilbake inn i hytta med meg, eller så blir jeg med deg ut og leter. Sånn er det.»

«Greit.» Hun vred på gassen og kjørte inn i mørket.

***

Kirra prøvde å la være å tenke på at Reef hadde armene rundt livet hennes, at kroppen hans var presset mot hennes på snøscooteren. Hun lurte på om hun skulle be ham holde litt avstand, men det var viktig å få den lille varmen man kunne. Hver tomme av kroppen hennes var tildekket, bortsett fra øynene, og likevel trengte kulden inn i henne.

Hun likte ikke å innrømme det, men Reef hadde rett – dette var galskap. Men å la onkelen og hundene hans være ute i dette været, var mord. Frank kom alltid blant de ti beste. Alltid. Noe var definitivt galt. De måtte finne ham før han frøs i hjel.

Heldigvis kjente hun til favoritt-parkeringsplassene hans, som hundekjørerne gjerne kalte de stedene de stanset for å få seg litt hvile, både for hundene og dem selv. Hun ville starte med stedet nærmest Rainy Pass, ankomme fra Finger Lake-retningen, og jobbe seg videre derfra. Kanskje en av hundene til Frank var blitt skadet og han var blitt nødt til å slå leir før kontrollposten. Hvis det var grunnen, ville hun bli sjeleglad, men hun klarte ikke å bli kvitt den ekle klumpen i magen, en sitring som nektet å forsvinne.

Selvsagt måtte Reef gå inn i rollen som ridder som reddet jomfruer i nød. Alvorlig talt? Reef? Typisk henne å bli satt sammen med ham igjen.

Hun pustet ut i et forsøk på å løse opp anspentheten. Varmen fra åndedrettet ble umiddelbart slukt av kulden. Jo mer hun ble kjent med Reef, desto mer overrasket han henne. Og hun hatet overraskelser, spesielt når det gjaldt menn.

Hun satte opp farten, presset doningen til det ytterste, mens snøfnugg på størrelse med mynter traff henne i ansiktet. Hun blunket, men det var vanskelig på grunn av isen som hadde lagt seg på øyenbrynene. Hun satte både seg selv og Reef i fare ved å dra ut under slike forhold, men hun hadde ikke noe valg. Dette sto om livet til onkel Frank.

Hun kjørte den siste stigningen opp til onkelens favoritt-hvilested i full fart, så snøscooteren steilet da den nådde toppen. Hun hørte Reefs latter over brølet fra vinden og motorduren. Så sakket hun farten, stanset og lot motoren gå på tomgang.

Reef hoppet ned ved siden av henne. «Jeg er imponert. Visste ikke at du var et lite fartsmonster.» Ansiktet hans var tildekket fra nesa og ned, men hun så smilet i blikket.

Hun justerte hodelykta og skrudde på ei lommelykt hun fant fram fra jakka. Hun rettet strålen ut mot den fallende snøen, som lavet ned i så store mengder at det var vanskelig å se hvor åskammen begynte og hvor den tok slutt.

«Takk og lov!» Onkelens stemme runget bortover den fem meter store kløfta langs høydedraget. «Jeg håpet du ville komme og lete etter meg her.»

«Frank!» Lettelsen vellet opp i henne, og hun skyndte seg i retning av stemmen.

Men Reef la en sterk arm rundt livet hennes og holdt henne igjen. «Pass på!»

Plutselig dinglet føttene hennes i løse lufta over et mørkt tomrom, og lommelykta falt ned i kløfta.

Var Frank på den andre siden?

Reef løftet henne i sikkerhet og satte henne ned, uten å slippe taket.

Hun prøvde å dytte bort armen hans.

«Jeg slipper deg ikke før du lover å være mer forsiktig.»

Hun nikket, mens pulsen hamret i ørene.

Han slapp henne, og hun kjente at hun savnet den varme omfavnelsen.

«Kirra!» ropte Frank.

«Ja!» Hun beveget seg forsiktig fram mot kanten, med Reef like bak. Store trær hindret månen i å kaste lys over situasjonen – hun så ingenting.

«Du må høre på meg. Vi har ikke mye tid.»

«Er du skadet? Eller hundene?» Hvorfor var han på motsatt side av kløfta, der løypa gikk?

«Nei, alt er i orden med oss. Det gjelder kusina di.»

«Meg?» Hva hadde hun med dette å gjøre?

«Noen menn har tatt henne.»

«Hæ?» En nervøs latter slapp ut mellom leppene. Han kunne ikke mene alvor. «Hva er det du snakker om?»

Hun trakk opp reservelommelykta fra bukselomma og sendte strålen i retning Frank. Hun kunne så vidt skimte silhuetten hans i snøkavet. Hundene sto på rekke foran sleden, bundet sammen og klare til å dra.

«Hør nøye etter.» Han snakket høyt og tydelig. «Noen menn har kidnappet henne. De holder henne fanget helt til jeg gjør en jobb for dem.»

Hun merket at Reef rørte på seg, som om han hadde lyst til å si noe, men var glad for at han holdt inne og lot henne føre ordet. «Hva har de bedt deg om å gjøre?»

«Det kan jeg ikke si. Men jeg må gjøre det de vil, ellers dreper de henne. Hvis ikke du hjelper meg.»

«Hva kan jeg gjøre, da?»

«Finn Meg før jeg kommer i mål i Nome. Hvis du gjør det, trenger jeg ikke å utføre oppgaven.»

«Men hvilken oppgave er det?»

«Slutt å stille spørsmål, og hør på meg! Først må du finne Meg, og så må du finne meg. Hvis jeg vet at hun er trygg, så fullfører jeg ikke oppgaven. Ellers er jeg redd for at det vil gå ut over mange uskyldige.»

«Jeg skjønner ikke.»

«Det trenger du ikke. Bare gjør som jeg sier, og finn kusina di før jeg er framme i Nome.»

«Jeg ringer politiet når jeg kommer tilbake til Rainy Pass.»

«Nei! Ikke politiet. De sa at de ville drepe henne hvis de så en politimann i nærheten. Du må love meg det, Kirra. Ikke noe politi. Jeg kan ikke miste Meg.»

«Greit. Ikke politi.»

Diesel knurret, og Frank sperret øynene opp. Kirra kikket over skulderen og så et lys nærme seg i snødrevet. Så hørte de lyden av en snøscooter.

«Jeg brukte for lang tid. Nå er de her.»

«Hvem da?» Hun snudde seg mot lyset og så tilbake på Frank, men han var borte.

«Frank! Frank!» Hun lette med lyset langs åsryggen, men så ikke annet enn snø.

Snøscooteren stanset med motoren på tomgang, og en mann steg av.

Hun løftet en hånd for å beskytte øynene mot det skarpe lyset fra frontlyktene. «Ben?» Hadde han fulgt etter dem? «Takk og lov.» Han kunne hjelpe dem med å innhente Frank, få ham til å roe seg så de kunne få noe mening ut av det han hadde sagt.

Reef tok henne i hånden og trakk henne nærmere. «Jeg tror ikke det er Ben.»

«Hæ?»

Mannen hadde på seg hette og var godt innpakket. Han gikk mot dem med bøyd hode. Den høyre armen løftet seg, og hånden i hansken holdt rundt en pistol som var rettet mot dem.

Kirra svelget. Det var altfor sent på natta til at hun klarte å skjønne hva som foregikk.

«Hva sa han til dere?» gryntet mannen.

Reef tok et skritt bakover, trakk henne mot trærne.

«Å nei, du!» Mannen rettet ut armen, med fingeren farlig nær avtrekkeren. Han hadde på seg finlandshette. «Stå helt i ro.» Han kom nærmere; snøen knirket under støvlene hans. «Hva sa Frank Weber til dere?»

«Hvem er du?» spurte Reef for å kjøpe seg litt tid, mens han prøvde å pønske ut hvordan han skulle få seg selv og Kirra i ly bak trærne. Han visste hvor det kunne ende. Han så det i mannens øyne.

«Det har ikke du noe med,» svarte mannen.

Reef la hånden rundt håndleddet til Kirra og strammet grepet. Hvis de bare kom seg inn blant trærne, ville de ha noe å gjemme seg bak. Bare én meter … Han løftet den andre hånden mens han sneglet seg bakover. «Hør her, vi er ikke ute etter trøbbel.»

Mannen viftet med armen igjen. «Stå stille, sa jeg!»

Reef stanset; det brant i lungene. Adrenalinet gjorde årene hans varme. Beina klødde etter å bevege seg.

«Hva sa Frank til dere?» spyttet mannen.

«Han sa at han var uskadd, og at han ikke trengte hjelp,» sa Kirra.

Reef så på henne. Smart.

«Hva mer?»

«Det var alt.» Hun trakk på skuldrene. «Han kom ikke til kontrollposten på Rainy Pass, så vi dro ut for å lete etter ham. Han sa at han bare hadde blitt litt akterutseilt.»

«Og det var alt?»

«Det var alt. Stormen har forsinket mange hundekjørere.»

«Ok. Vel, i så fall er det skikkelig synd at jeg må drepe dere uten grunn, men jeg kan ikke ta noen sjanser.»

Da reagerte Reef. Han røsket i armen til Kirra og skjøv henne foran seg. «Løp!»

De hørte et skudd, et hult ping som ga gjenlyd i kløfta. De løp i sikksakk mens skuddene pep rundt dem. Reef kjente en brennende smerte i siden.

Kirra skrek da bakken brått forsvant under dem.

Kjeven til Reef smalt inn i hard is på vei ned den bratte skråningen; det gjorde vondt hver gang kroppen traff noe hardt. Alt ble hvitt rundt ham, og skuddene fortsatte å komme. Farten økte helt til han traff noe steinhardt og stanset. Å, så vondt det gjorde!

«Reef?» Kirra krabbet bort til ham. «Går det bra?»

Han nikket og prøvde å ikke la seg merke med smerten som bølget gjennom ham. «Og med deg?»

«Ja. Kom igjen.» Hun tok ham i hånden. «Jeg vet hvor vi er.»

«Hva?»

Hun kikket opp mot høydedraget. «Han kommer.»

Reef klarte så vidt å skimte en skikkelse som var på vei nedover.

«Kom igjen. Jeg vet hvor vi kan gjemme oss.»

Han kravlet seg på beina. Smerten var intens, men han klarte å gå.

Det knaste i skaren bak dem. Mannen hadde visst ikke tenkt å gi seg.

«Gjemme oss?» Hadde Kirra sagt at de skulle gjemme seg? «Bør vi ikke heller komme oss unna?» Komme seg videre. Han kjente seg med ett kvalm.

«Vi klarer ikke å løpe fra ham. Ikke når du er så skadet.»

«Jeg holder ut.»

«Det tviler jeg ikke på, men dette er den beste løsningen. Stol på meg.» Hun strammet grepet om hånden hans.

Den kalde lufta sved i lungene, og det rant noe fuktig nedover langs høyre side.

«Det ligger rett her framme …» Hun gransket terrenget, som om hun plutselig var usikker, før hun pekte: «Der!»

Han så bare snø. «Jeg ser ikke noe.»

«Nettopp. Og det kommer ikke han til å gjøre heller.» Hun satte seg på huk og trakk ham ned etter seg. Han krøket seg ned i snøen. Den var kald mot ansiktet.

«Vi må holde oss lavt,» sa hun og trakk i ham.

Han svelget smerten og begynte å krabbe etter Kirra inn i mørket.

Grener og kratt rev i jakkene deres, skrapte i stoffet med skjærende lyder.

«Hold deg nede,» gjentok hun.

Månelyset rundt dem ble svakere, krattskogen under dem ble tettere, bakken ble … varmere?

«Følg lyden av stemmen min,» instruerte hun. «Bare litt lenger inn …»

Han kjente seg uvel i magen.

«Her,» sa hun til slutt. «Sett deg ned.»

Han sank sammen på noe hardt, helt utslitt.

Kirra insisterte på at Reef skulle sitte stille mens hun gikk i gang med å lage et bål. Han var glad for at bare en av dem var skadet. Smerten verket i siden. Noe hadde tatt en bit av ham, i hvert fall føltes det sånn.

Snart fylte en behagelig duft av furu hulen Kirra hadde funnet veien til; veden spraket i ildgropa hun hadde laget.

Varmen kom tilbake i huden mens lyset fra bålet danset i det mørke, buede taket. De trengte varmen for å komme seg levende gjennom natta i denne kulden, men ville ikke mannen se lyset fra bålet? «Avslører ikke ilden hvor vi er?»

«Vi er for langt inne til at den synes. Ikke vær redd. Han finner oss ikke her.»

Det ville ingen andre heller, var Reef redd. Når resten av letemannskapene ble sendt ut i morgen når de andre oppdaget at de var borte, ville ingen finne dem langt inne i en hule. Hvordan i all verden visste hun om den?

«Nå når bålet klarer seg selv, kan jeg ta en kikk på såret ditt.» Det han hadde tatt med av ekstra vinterklær lå dessverre igjen på snøscooteren, som han tippet var sabotert, eller i verste fall fjernet. Frank hadde sagt at de var på vei. Hvor mange var det egentlig snakk om?

Kirra satte seg nærmere ham og strakte ut hendene. «La meg få se.»

«Det er ikke så ille. Smerten har gitt seg litt.»

«Men la meg få se, da.»

«Ok.» Hvis det fikk henne til å føle seg bedre. Han grep tak i høyre side av jakka med venstre hånd og dro den langsomt opp. Kirra hjalp ham med de andre lagene av klær han hadde på seg; fingrene hennes var kalde, men de varmet likevel. Huden hennes var myk og skjør, akkurat som blikket hennes hadde blitt. Da de gikk på skolen, var øynene hennes alltid så levende, fulle av ild, men da hun kom hjem fra universitetet var lyset borte. Hva hadde skjedd? Hva hadde slukket det?

Han skalv da fingrene hennes gled oppover brystet hans.

«Beklager.» Hun trakk hendene til seg og gned dem mot hverandre. «Jeg har ikke helt fått igjen varmen ennå.»

«Det går bra.» Mer enn bra.

Bekymring fylte blikket hennes, og han fulgte de engstelige øynene som gled nedover siden hans; lyset blafret på den bleke huden som var dekket av blod.

Kirra gransket såret forsiktig, før hun sukket lettet. «Takk og lov. Kula streifet deg bare.»

Var han blitt skutt? Han hadde hørt pistolen gå av og kjent noe som sved, men det hadde ikke vært så ille. Hadde kulden og adrenalinet dempet smerten? Han lukket øynene. Takk, Herre.

«Vi har ikke noe å rense eller forbinde såret med, men … vent litt.» Hun snudde seg bort.

«Hva gjør du?»

«River opp skjorta mi.» Stoffet spjæret.

Han prøvde å fokusere på det rutete mønsteret som ble revet opp, ikke på hva stoffet skjulte. «Du kan bruke en av skjortene mine,» sa han, redd for at hun skulle bli kald.

«Det går bra. Jeg har mange lag.» En ny spjærelyd.

Kanskje, hvis de befant seg i den varme hytta med ovn, eller om de hadde ordentlige soveposer … men i denne temperaturen – nesten tjue minus også her inne i hulen – ville hun ikke bli varm nok. De ville ikke bli varme nok.

«Jeg mener det,» sa han. «Kan du ikke bruke en av mine?»

«Allerede ferdig.» Hun snudde seg mot ham igjen med to avrevne flanellermer.

Hun knøt dem sammen og bøyde seg forsiktig over ryggen til Reef, trakk tøyremsen rundt livet hans og la den varsomt over såret.

Han så på mens hun jobbet, på hvordan de smidige fingrene glattet det grønn- og lilla-fargede stoffet mot den blodige huden.

Hun knøt sammen endene på den gode siden hans, som en slags fatle. «Der,» sa hun og trakk ned skjorta hans. «Nå skulle det gå bra til vi kommer tilbake til Rainy Pass.»

Han tok hånden hennes før hun rakk å trekke den unna. «Tusen takk.»

Hun la hodet på skakke og gransket ham med blikket, søkende. «Bare hyggelig.» Hun hadde gitt ham mange slike blikk i det siste, og han lurte på hva hun så.

Kirra reiste seg. Reefs oppriktighet satte henne litt ut. Han bare fortsatte å overraske. «Jeg fant en god del brensel. Det burde holde til i morgen tidlig, i hvert fall nesten.» Men det var ikke nok til å holde dem varme. Ikke når det var så kaldt i lufta. Ikke i en så stor hule.

«Og etter det?» spurte han med dypere stemme enn vanlig.

Hun kremtet i et forsøk på å riste av seg den deilige sitringen stemmen hans ga henne. «Da setter vi kursen mot Rainy Pass.»

«Hvordan visste du at denne hulen var her?»

«Onkel Frank har vært med på Iditarod-løpet i mange år. Jeg har vært med på mange av treningsturene sammen med Meg, og da stoppet vi ofte her. Dessuten har familien min campet mye i dette området.» I hvert fall til alt raste sammen. Faren så fremdeles på henne med et rart blikk; morens øyne var alltid fylt med medlidenhet. Det var forferdelig å være sammen med dem – skammen lå alltid og boblet i overflaten.

At foreldrene hadde flyttet til Juneau og deretter til Arizona, av alle steder, i stedet for å holde seg til planen om at hun og faren skulle drive Nanook Haven sammen, var til det beste for alle. Men det innebar at en av drømmene hennes ble lagt i grus. Men en drøm som sprakk gjorde mindre vondt enn å måtte møte foreldrenes blikk hver eneste dag, eller prøve å unngå det. Onkel Frank og Meg … de var annerledes. De så på henne på samme måte som før. Men de var også de eneste i familien som gjorde det.

«Tror du snøscooteren er borte?» spurte Reef og rev henne ut av de vonde tankene.

«Ja.» Hun la noen flere grener på bålet. «Uansett så sørget han nok for at den ikke går lenger.»

«Hvem var han?»

«Jeg aner ikke?»

«Og det onkelen din sa …?»

Hun satte seg på kne og karet i ilden. «Jeg har ikke peiling.» Det var helt vilt. Hadde noen kidnappet kusina hennes? Først hadde hun trodd at kulden og anstrengelsen i kappløpet hadde tatt knekken på Frank. Psykisk og fysisk utmattelse kunne gjøre folk desorientert, til og med gi dem hallusinasjoner, men mannen med pistolen beviste at onkelen snakket sant.

«Tror du at …?»

«Han hallusinerte?» Hun ristet på hodet. «Jeg har tenkt på det allerede, og nei, ikke onkel Frank.»

«Hvorfor ikke?»

«For det første er han den sterkeste mannen jeg vet om, både fysisk og psykisk.» Han hadde vist enorm styrke da tante Sarah døde og han ble alene igjen med Meg. «For det andre …»

«Mannen som kom etter oss og forlangte å vite hva onkelen din sa til oss.»

«Nettopp.» Hun nikket.

«Det betyr at noen har tatt kusina di.»

Hun prøvde å holde frykten på avstand, prøvde å la være å tenke på hvor livredd Meg måtte være. Hun ba ofte om at ingen av menneskene hun elsket måtte behøve å lide på samme måte som hun hadde gjort – å bli utnyttet av et annet menneske. Det var den mest nedverdigende og hjelpeløse følelsen i hele verden. Derfor ba hun om at mannen eller mennene som hadde tatt Meg, viste litt medfølelse, noe hun selv ikke hadde fått.

«Jeg ringer Landon og Jake med det samme vi kommer til Rainy Pass.»

«Nei.»

«Nei?»

«Ikke politi. Du hørte Frank.»

«Ja, men jeg –»

«Ingen ‘men’. Jeg ga jo Frank mitt ord. Vi kan ikke ta sjansen på å gå til politiet, selv om de er i familie med deg.»

«Ok, men hvordan skal vi finne kusina di, da?»

«Vi er letemannskap. Hun er det savnede offeret.» Kirra krympet seg ved det ordet – å, som hun hatet det.

«Greit, men –»

«Ingen ‘men’, Reef. Jeg skjønner det hvis du ikke vil bli med og lete, men jeg vil ikke involvere politiet.»

«Du tror vel ikke at jeg har tenkt å la deg være alene med dette?»

Hun trakk på skuldrene.

«Hva slags fyr tror du jeg er, egentlig?» Hun så hvor såret han var i blikket. «Vent. Ikke svar på det.»

«Hør her, jeg setter pris på at du ønsker å hjelpe.» Hun gjorde det. Det var bare …

«Jeg er med. Ikke noe mer å diskutere.»

«Du er jo blitt skutt.»

«Det er bare et streifskudd.»

«Ja, men –»

Han rettet seg opp med overraskende energi. «La meg stoppe deg der. Vi kjenner hverandre ganske godt.»

«Hvordan kan du si det?» De hadde vanket i helt forskjellige kretser hele livet. En kort stund i fjor sommer havnet de sammen da alle lette etter Kayden, men siden da hadde de bare sett hverandre en sjelden gang på noen redningsaksjoner. Hun hadde ofte lurt på hvorfor –

«Fordi vi begge ser dypere enn det som ligger på overflaten.»

Det hadde hun alltid trodd også … helt til William.

«Du vet at jeg er like sta som deg, og faktum er at vi er sammen om dette.»

Hun åpnet munnen for å motsi ham.

«Hvis du ikke vil la meg blande inn politiet, kommer jeg i hvert fall ikke til å la deg lete alene. Det er ikke trygt. Den som har Meg, har helt sikkert noen som overvåker deg også.»

«Overvåker meg?» Hun trodde at de bare overvåket Frank.

«Han kom bakfra, fra samme retningen som oss. Han var ikke ute etter Frank. Han jaktet på oss. Og jeg tipper at han kommer til å følge nøye med på det neste vi foretar oss.»

«Altså enda et argument for at du ikke skal hjelpe meg.» Hun reiste seg og gikk nærmere, men sørget for å beholde en solid avstand mellom dem – så satte hun seg igjen med armene stramt rundt knærne. «Jeg vet at du og Meg hadde et forhold for noen år siden.»

Reef hevet øyenbrynene. «Nevnte hun oss?»

Oss? Det gjorde overraskende vondt. «Hun sa det ikke var seriøst.»

«Det var ikke det.»

«Så hvorfor er du så opptatt av å finne henne, da?»

«Wow. Er det virkelig sånn du tenker om meg?»

«Jeg sier bare …»

«At jeg er typen som stikker min vei når en dame er i trøbbel. Eller i dette tilfellet: damer. Det ble aldri noe seriøst mellom Meg og meg, men jeg anser henne som en venn, og når en venn er i trøbbel, da stiller jeg opp.»

«Greit. Du kan hjelpe meg.» Hvis ikke, ville han kanskje gå til politiet. «Men jeg styrer showet.»

Han gliste. «Gjør du ikke alltid det, da?»

***

Gage McKenna våknet med en urolig følelse av at noe var galt. Han rullet seg over på siden og støttet hodet med hånden. Det var mørkt og stille i brakka. Han hadde hørt en snøscooter for en liten stund siden, men det måtte ha vært en drøm. Alle letemannskapene var på plass. Kanskje det fortsatt var noen hundekjørere som ikke hadde meldt seg, men det var som forventet, med stormen og alt. Så hva var det som plaget ham?

Han snudde seg og prøvde å finne roen, men en frustrerende halvtime senere krøp han ut av den varme soveposen og hoppet ned fra køia. Darcy sov på bakrommet sammen med de andre jentene. Han listet seg over det kalde gulvet for å legge i ovnen. Han kikket ut av vinduet. Snøen lavet fortsatt ned, og vinden sendte den i dansende drag bortover det hvite landskapet. Han snudde seg. Blikket landet på den tomme køya til Reef.