Tessa Afshar

En høst av rubiner

Til norsk ved Karin og Arve Holt

Lunde Forlag

Copyright © 2016 Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Boken ble først utgitt i U.S.A. av Moody Publishers, 820 N. La Salle Blvd.,

Chicago, IL 60610 under tittelen Harvest of Rubies, copyright

© 21012 Tessa Afshar. Oversatt etter avtale med rettighetsinnehaver.

Til norsk ved Karin og Arve Holt

Omslagsfoto: iStock, Dreamstime og Shutterstock

Omslagsdesign: Brand Navigation, LLC / Lunde Forlag

Tilrettelagt for ebokav eBokNorden as

ISBN: 978-82-520-0402-1 (trykt)

ISBN: 978-82-520-0337-6 (e-bok)

TIDSLINJE

587–586 f.Kr.

Juda blir erobret av Babylon, og tempelet i Jerusalem blir ødelagt.

559–530 f.Kr.

Kyros Den Store grunnlegger det største riket verden noensinne har kjent til, og han grunnlegger Akamenidedynastiet. I 538 setter Kyros israelittene fri fra fangenskapet i Babylon, slik profeten Jesaja har forutsagt (44,24–45,5). Han donerer penger fra sitt eget skattkammer til gjenreisningen av tempelet i Jerusalem.

530–522 f.Kr.

Kambyses II, Kyros’ eldste sønn, beseirer Egypt. Han blir etterfulgt av sin yngre bror, Bardia, som dør kort tid etter under mystiske omstendigheter.

521–486 f.Kr.

Dareios Den Store utvider det persiske riket; på sitt største omfatter det et territorium som er nesten 13 millioner km stort. Nest etter Kyros er han den mest verdsatte av akamenidekongene. Han er sannsynligvis ikke den samme Kyros det blir referert til i Daniel 6,1–38, siden Daniel på dette tidspunktet ville være ganske gammel.

486–465 f.Kr.

Xerxes overtar sin fars store dynasti. Han er mest kjent for sitt beryktede angrep på Hellas og for valget av den enkle, jødiske piken Ester som sin dronning. Tiden for denne begivenheten er ikke kjent. Du finner flere detaljer i Esters bok.

465–424 f.Kr.

Artaxerxes er kjent som en barmhjertig konge. Han erstatter en rekke strenge og urimelige lover med et mer humant styresett. Han sender sin munnskjenk, Nehemja, tilbake til Jerusalem i 445 for å bestyre gjenoppbyggingen av tempelet.

334 f.Kr.

Aleksander Den Store beseirer Persia.

Ca. 33 e.Kr.

Jesus av Nasaret blir korsfestet.

Rollene i den rekkefølge de forekommer i boken

Sara – dronningens overbokholder

Simeon – Saras far

Lea – Saras tante

Nehemja – en slektning av Simeon og Sara, kongens munnskjenk

Artaxerxes – konge av Persia

Damaspia – dronning av Persia, Artaxerxes’ hustru

Amestris – kongens mor

Frada – dronning Damaspias hoffdame

Nebo – Amestris’ bokholder

Parisatis (Pari) – Saras kammerpike

Gaspar – skriver under Frada

Alogune – Artaxerxes’ konkubine og mor til hans sønn Sogdianus

lord Darius – Saras husbond

lord Vivan – Darius’ far

Teispes – gårdsbestyrer for Darius’ residens

Susanna – kokk i Darius’ husholdning

Bardia – gartner hos Darius

Mandana – en arassara

Gobry/Gobryas – Bardias barnebarn

Aspasia – en kurtisane

Arash – Damaspias’ nevø

Vidarna – Darius’ nye tjener

Kapittel 1

Artaxerxes’ åttende regjeringsår i Persia

Den dagen jeg fylte tolv oppdaget min far at jeg kunne lese.

Han kom hjem lenge før middagstid den kvelden. Noe slikt hendte så sjelden at jeg glemte å hilse på ham. I stedet satt jeg som lamslått og tviholdt på en av de forbudte leirtavlene.

«Hva er det du gjør?» spurte han og stirret på tavlen jeg presset mot brystet.

Min far var kongelig skriver ved det persiske hoff. Han behandlet skrivesakene sine som om de var hellige gjenstander fra Paktens Ark. Før jeg lærte å snakke eller gå hadde jeg lært at jeg aldri måtte nærme meg skriftrullene og tavlene. Han var livredd for at jeg skulle skade dem.

«Du vet bedre enn å røre dette», sa han da jeg ikke svarte med det samme. Jeg svelget klumpen av frykt som satt fast i halsen min, for jeg skjønte at jeg var tatt på fersk gjerning. Det var bare å si det som det var. «Jeg leste.» Jeg la tavlen så varsomt jeg kunne tilbake på gulvet.

Han studerte meg med rynkede øyenbryn. «Selv om du kunne lese – og det kan du ikke – skulle du uansett ikke være i nærheten av skrivesakene mine. Det er svært galt av deg å lyve, Sara.»

«Jeg lyver ikke, far.»

Han sukket tungt og pekte med en spottende bevegelse mot tavlen. «Vis meg, da.» Tavlen var skrevet på persisk, et av de vanskeligste språk i verden. Jeg kunne ha valgt å lære meg arameisk, som er et enklere språk for en nybegynner og mer passende for en jøde. Men de fleste dokumenter på arameisk var skrevet på pergament, og jeg tenkte at sjansene var mindre for at jeg ved et uhell skulle ødelegge en leirtavle enn de skjøre pergamentrullene.

Jeg vætte leppene og konsentrerte meg om det innviklede alfabetet foran meg. Symbolene minnet om rekker med tynne spiker, stående oppreist eller liggende på siden, og sporadisk en ufullstendig trekant slengt inn for å forvirre. Stotrende begynte jeg å lese første linje fra venstre mot høyre. Så den andre og den tredje.

Far satte seg med langsomme bevegelser ned på teppet ved siden av meg. Han sa ikke noe på en lang stund, så spurte han: «Hvem har lært deg å lese persisk?»

«Ingen, jeg har lært det selv. Jeg har studert i fem måneder.»

Han syntes helt målløs. Så grep han tre små sylindere av leire og la dem foran meg med rykkvise bevegelser.

«Hva er dette ordet? Og dette? Greier du denne setningen?»

Vi må ha sittet der i flere timer mens han prøvde ut hva jeg kunne, rettet på uttalen min og demonstrerte grammatikalske regler. Han hadde visst glemt at jeg i månedsvis hadde tatt meg til rette og i hemmelighet brukt skrivesakene hans. Han glemte å irettesette meg for å ha lært meg selv å lese uten hans tillatelse.

Men så glemte han også å spørre om hvorfor jeg ønsket å lære. Selv om jeg var overrasket over at han ikke ble rasende for det jeg hadde gjort, var jeg altfor vant til at han neglisjerte meg. Min mor døde da jeg var sju år gammel. I årene som fulgte snakket far nesten aldri med meg om annet enn dagligdagse ting som hadde med husholdningen å gjøre. Og selv det var sjelden. Mine ønsker, hva som drev meg og hvilke håp jeg bar så ikke ut til å interessere ham.

Det var sent da jeg krabbet opp på den tynne, bomullsfylte madrassen min med et bredt smil om munnen. Denne ene kvelden hadde far brukt mer tid sammen med meg enn han ellers gjorde på fjorten dager. Etter måneder med hardt arbeid hadde jeg fått det hjertet mitt lengtet etter. Far hadde funnet noe i meg det var verdt å bruke tid på.

Etter at mor døde pleide tante Lea, mors eneste søster, å komme hjem til oss en gang i uka for å hjelpe til med husarbeidet. Hun prøvde å lære meg hvordan jeg skulle sy, vaske og koke mat. Samtalene våre om disse temaene endte ofte i frustrasjon for henne og smerte for meg.

«Fulgte du ikke med da jeg viste deg hvordan du skal rense en kylling?»

«Nei, tante Lea, unnskyld.»

«Du kan ikke bruke kosten på den måten. Du flytter bare støvet fra ett sted til et annet. Det der er migrasjon av skitt.»

«Ja, tante Lea, unnskyld.»

«Denne gryta blir ikke ren bare ved at du står og stirrer på den og sukker.»

Jeg fant ut at det beste svaret i slike situasjoner var å tie bom stille.

Jeg kunne ikke fornærme tanten min ved å fortelle sannheten – at jeg heller ville slå meg i hodet med gryta og miste bevisstheten enn å ta fatt på den frustrerende og kjedelige jobben med å skrubbe den sorte bunnen.

Min eneste trøst var at huset var lite. Fire rom og en gang, og på baksiden en hageflekk på størrelse med et stort teppe. Altså var det ikke mye å gjøre rent. De få teppene vi hadde var stort sett vevd og ikke knyttet, og jeg pleide å slå dem mot en steinmur utenfor. Møblene våre, som allerede fra starten av var ganske beskjedne, hadde tjent familien i godt over tjue år. Derfor kunne de ikke bli mer ødelagt enn de allerede var, selv om jeg behandlet dem uvørent.

Da tante Lea kom på besøk dagen etter at jeg hadde fylt tolv år, oppdaget hun at jeg øvde på det persiske alfabetet. Jeg holdt en ny leirtavle som passet perfekt inn i håndflaten min. Så tok jeg en griffel og holdt den stumpe enden med tommelen mens jeg risset nye ord inn i den myke overflaten. Siden far hadde oppdaget hemmeligheten min og så ut til å godta den, så jeg ingen grunn til å holde skrivingen hemmelig lenger.

Tante Lea slo hånden mot issen og utbrøt: «Skriver du nå?»

«Det gjør jeg», sa jeg stolt. Jeg hadde fått krampe i bena og strakte dem ut på det grove teppet.

«Det er en skandale. Hva vil din far si?»

«Han lærer meg opp.»

«Det er en skandale», gjentok hun. Hun fikk meg til å legge bort tavlen og griffelen og hjelpe henne med å vaske klær til far kom hjem.

Selv om de hadde jaget meg ut av rommet slik at de kunne diskutere under fire øyne, kunne jeg høre brokker av samtalen gjennom forhenget som delte det avlange rommet i to. Hjertet mitt slo raskt mens jeg vurderte mulighetene for at tante Lea ville overbevise far om å slutte å undervise meg. Harmen ulmet i meg, og det var nære på at jeg marsjerte inn på kjøkkenet og forlangte at hun skulle slutte å blande seg inn i det første gode som hadde hendt meg på mange år.

«Barnet ønsker bare å lære å lese og skrive, Lea. Det er ikke noe galt i det. Hun viser til og med et snev av talent.»

Jeg var forbauset over å høre far forsvare meg. Jeg kunne ikke huske at han noensinne hadde gjort det. De enkle ordene kjølte ned raseriet som ulmet i meg.

«Lesekyndige kvinner er ikke så uvanlig. Dronningen leser like godt som hvilken som helst skriver.»

«Sara er ikke en kongelig persisk kvinne. Hun er en enkel jødisk hushjelp.»

Jeg kunne ikke høre hva far svarte, men tante Leas svar kom hissig og fort.

«Det kommer ikke noe godt ut av dette, Simeon, merk mine ord. Du er sta og nekter å lytte til fornuft, og dette vil bare føre til skade for barnet.»

Hun stormet ut av huset uten å ta seg tid til å ta skoene riktig på seg. Så snart hun var forsvunnet, samlet jeg sammen øvingstavlen min og det lånte utstyret. Så gikk jeg inn i rommet til far. Han satt på gulvet med bøyd hode og en hånd foran øynene. Varsomt la jeg skrivesakene ned foran ham. «Har du lyst til å se hva jeg har gjort i dag, far? Det er ikke mye. Tante Lea forstyrret meg mens jeg øvde.»

Dette var nytt for meg, denne modige tilnærmingen til min far. I årevis hadde jeg følt at jeg var en plage for ham. Han syntes visst det var en prøvelse å snakke med meg, og det irriterte ham å ha meg i nærheten. Men mine litterære bestrebelser hadde gitt meg ny selvsikkerhet. Jeg visste at far elsket arbeidet sitt. Jeg kunne være en plage, men arbeidet var ikke det. Jeg tenkte at han ville bære over med meg så lenge vi hadde en leirtavle mellom oss.

Han løftet hodet og så granskende på meg. Jeg ante en rykning i den ene munnviken og pustet lettet ut da han ikke protesterte. «La oss se hva du har utrettet i dag.»

Uken etter kom tante Lea tilbake med forsterkninger. Jeg hadde møtt min fetter Nehemja for mange år siden, mens mor var syk. Men den siste tiden hadde jeg bare hørt fortellinger om karrieren hans ved hoffet. Han hadde steget i rang og blitt munnskjenk for kongen. I Persia ble rang målt etter hvor nær kongen en person var. Bare de som virkelig betød noe, fikk stillinger som ga dem adgang til hoffet. Som munnskjenk smakte Nehemja på kongens vin, som et menneskelig skjold mot gift. Men han fungerte også som en av kongens rådgivere, for det var vanlig at kongen ville høre hva de som sto ham nærmest mente. Selv jeg, et barn på bare tolv år, var klar over at Artaxerxes respekterte Nehemja dypt. Dette alene var nok til at han var en skremmende gjest. Men det at han med pomp og prakt kom til vårt hus sammen med min tante, gjorde meg stiv av skrekk. Hadde hun overtalt ham til å gripe inn mot mitt ønske om å lære å lese og skrive? I så fall var han for mektig til å bli motsagt.

«Hent noen forfriskninger til herr Nehemja, Sara!» Tante kastet befalingen mot meg der jeg sto måpende i gangen.

«Nei, nei, jeg trenger ingen ting. La barnet være sammen med oss, Lea. Det er evigheter siden sist jeg så henne. Hun har jo vokst og blitt en ung dame.»

Han var en stor mann med et imponerende mørkerødt hår og uklanderlige manerer. Selv neglene var pene og velstelte, helt ulike min fars slitte og grove hender. Jeg bøyde meg klosset, for jeg var uvant med slottsetikette. «Velkommen, min herre, denne veien», sa jeg med knapt hørbar stemme. «Jeg skal hente far», skyndte jeg meg å si før jeg smatt ut, lammet av ærefrykt for den betydningsfulle gjesten.

Far skyndte seg ut av det lille kammerset sitt. «Du har beæret oss», sa han, henvendt til Nehemja. Tante Lea verdiget ham bare et kort nikk. Han ga tegn til at alle skulle sette seg på de tynne putene vi hadde liggende på gulvet.

«Det er så altfor lenge, Simeon, siden jeg var på besøk her hjemme hos dere. Du vet hvordan slottet sluker all tid. Men det er ingen unnskyldning for mitt lange fravær. Tilgi meg. Jeg er glad for å se dere.»

«Og jeg er glad for å se deg, min herre. Selv om jeg er redd for at svigerinnen min har plaget deg unødvendig med visse bagateller her hjemme.»

«Lea nevnte faktisk at det var noe viktig angående Sara.»

Jeg himlet med øynene. Min far sa bare «Jaså?»

Tante ble stram i nakken, hun rettet ryggen og hevet røsten.

«En jødisk ungjente har ingen ting med å lese og skrive persisk. Hun trenger å lære kvinnelig ynde, ikke fylle hodet sitt med kunnskap hun ikke har behov for.»

Det kokte inni meg. «Hvordan kan det være unyttig at jeg kan hjelpe far i arbeidet hans? Eller overta husholdningsregnskapet så han får én ting mindre å tenke på?»

«Ti stille nå, Sara», sa far, han hørtes sliten ut.

«La oss høre hva barnet har å si. Jeg synes det virker som dette angår henne mest.» Fetteren min sendte meg et så skarpt, brunt blikk at jeg krympet meg. «Si meg, Sara, har du lyst til å lære?»

«Å ja, min herre. Mer enn noe annet. Og jeg er veldig flink. Spør min far. Jeg lærte meg selv å lese persisk.»

«Ser du?» Tante Lea rakte håndflaten i været for å understreke hva hun sa. «Hun har allerede glemt verdien av å være ydmyk.»

«Det er bare sannheten», sa jeg oppgitt.

Nehemja dekket munnen et øyeblikk med en elegant hånd. De svake linjene omkring øynene ble dypere. Jeg undret meg på om han smilte bak fingrene, men da han senket hånden igjen, var han helt alvorlig. «Dersom Herren har gitt barnet en spesiell gave, så er det kanskje fordi Han har en plan for henne der denne gaven trengs. Og vi kan vel ikke stille oss i veien for Herren?»

«Herren?» Tantes stemme hørtes ut som en sprukken gjeterfløyte.

Nehemja ignorerte avbrytelsen. «Lea, husker du dronning Ester?»

Alle jøder i Persia kjente til Ester. Bare en generasjon tilbake ville hele den jødiske befolkningen i landet blitt utslettet hadde det ikke vært for hennes mot og oppfinnsomhet.

«Selvfølgelig husker jeg dronning Ester.»

«Hun hadde mange gaver. Hun var usedvanlig vakker. Men det alle la merke til var hvor vennlig hun var. Jeg var en gutt den gangen, vet du. En uforglemmelig kvinne.» Nehemja ble liksom tankefull, og et øyeblikk var jeg usikker på om minnene hadde blitt mer virkelige enn vi som var sammen med ham. Da han begynte å snakke igjen, virket stemmen hans mykere.

«Hun var så intelligent og yndig. Det gjorde henne til dronning for det største riket verden har sett, men det var Gud som satte henne på den tronen.

Herren kjente til den faren som truet folket Hans, og det var Han som forberedte henne til nettopp den rollen.»

«Jeg forstår ikke», brøt tante inn. Hun så ut som om hun sugde på sure kirsebær. «Hva har Ester med denne situasjonen å gjøre?»

«Poenget mitt er at vi må være rede til å følge Herren, uansett hvor Han leder oss. Ester kom til hoffet uten å vite at hennes gaver og innflytelse en dag ville være nødvendige for Guds store frelsesplan for Hans folk. Vi må gå gjennom de små portene som Herren åpner for oss, i tilfelle de leder til en større sti. Jeg må si det en gang til: Vi må vokte oss for å stille oss i veien for Guds planer med Sara. Dersom hennes gaver viser seg å være nyttige redskaper i Hans hender, må vi bygge dem opp, ikke knuse dem.»

Jeg lyste opp da det gikk opp for meg at Nehemja var på min side. Jeg prøvde å tørke smilet av fjeset mitt, for jeg var klar over at tante ikke hadde tenkt å la meg beholde den seieren jeg hadde kassert inn i første runde. Inni meg hadde jeg lyst til å hoppe og danse. Utenpå anstrengte jeg meg for å se ut som om jeg iallfall var litt ydmyk – for en gangs skyld.

«Herr Nehemja», utbrøt tante Lea til sist, «vil du at en jødisk jente skal bli skriver?»

«Jeg vil at en jødisk jente skal realisere sine muligheter. Jeg vet ikke hva hennes skjebne er. Men jeg vil at hun skal forberede seg til hva det måtte være Herren sender i hennes vei.»

Da han sa det, ble vi alle stille. Jeg kjente vekten av ordene hans med ny innsikt. Jeg forsto at Nehemja, i sin tolkning av mitt barnslige ønske, var langt mer opptatt av Guds vilje enn av Saras vilje. Dette var en så foruroligende tanke å gripe for et barn at jeg gravla den i hjertets dyp. Det var mer behagelig å fokusere på det faktum at jeg var i ferd med å få oppfylt min kjæreste drøm.

«Derfor, Sara, må du love meg å studere hardt og presse evnene dine til det ytterste», sa Nehemja til meg.

Han kunne like gjerne be et barn love å spise gode honningkaker. Jeg greide ikke å holde smilet tilbake da jeg svarte: «Ja, min herre.»

Etter den dagen begynte far å undervise meg for alvor. Da jeg var seksten år, kunne jeg i tillegg til persisk, lese og skrive akkadisk, et annet komplisert språk som bare kongelige skrivere brukte for å ta vare på viktige historiske opptegnelser.

Ironisk nok var ikke persisk det mest populære språket i Persia. Det var for vanskelig å lære for folk flest fra andre nasjoner. Arameisk var enklere å skrive og forstå. Det ble allerede brukt av de mange folkeslagene som i løpet av de siste par hundreårene spredte seg utover gjennom de assyriske og babylonske krigene. Dette språket ble mer populært enn andre språk i den østlige delen av keiserdømmet. Dermed ble jeg også dyktig i arameisk. Jeg lærte å skrive på tavler av leire ved å bruke et skarpt siv til å prege den våte, ubrente flaten. Far ga meg også pergament av skinn av kalv eller sau. Skinnet var alkalisk og strukket på en ramme av tre for å gjøre overflaten smidig og lett å skrive på. Noen ganger ga han meg til og med en stor rull med papyrus, som var det mest skrøpelige av alle skrivematerialer. Papyrus var følsomt for både vann og varme.

Jeg ble en dyktig skriver i et verdensrike som satte sin lit til sine administrative kunnskaper for å blomstre, og slik ble jeg en verdifull ressurs for far. Jeg utviklet evnen til å snakke og tolke flere språk. Dette var verdifullt i et kongedømme som møtte en mengde med språklige barrierer og daglig måtte overvinne dem for å kunne fungere. Jeg lærte også kunsten å føre regnskap. Nå kunne jeg hjelpe far med å øke fortjenesten.

Tante Lea besøkte oss stadig sjeldnere etter at jeg for alvor begynte å vie meg til lærdom. Jeg hadde mistanke om at hun aldri helt forsonet seg med det min fetter Nehemja hadde sagt. Men det var ikke alt. Ettersom jeg fikk fri tilgang til skrivernes verden, ble jeg mindre tolerant overfor hennes. Jeg tilbrakte ikke så mye tid med henne lenger. Min tettpakkede timeplan ga meg troverdig grunn til å flykte unna Leas bestrebelser på å trekke meg inn i hennes kvinnelige verden. Far leide en tjener til å hjelpe oss en gang i uken, og jeg gjorde mitt beste for å ivareta våre daglige behov.

Før ville tante ha motarbeidet meg og kontrollert meg til jeg ble lydig. Men jeg tror at kombinasjonen av far, Nehemja og meg selv ble for mye for henne.

Jeg tviler på at fetteren min egentlig mente at jeg skulle vokse opp til kvinne uten noen form for feminin innflytelse. Likevel var det dette jeg klarte å oppnå ved å være sta og nekte tante rom i livet mitt. Da jeg var tjue, var jeg mye mer en skriver enn en kvinne. Tante Lea ble utslitt av at jeg konstant avviste henne, og til sist ga hun opp.

Fetter Nehemja pleide å besøke oss fra tid til annen for å sjekke framgangen min. En gang hadde han med seg et eget pergament og ba meg lese det. Jeg rullet opp den skjøre papyrusen på fars lille pult og fant en vakkert utført tekst på hebraisk.

«Jeg kan ikke lese dette, min herre.»

«Kan du ikke lese hebraisk?» Han hevet et øyenbryn. «Språket til ditt eget folk?»

Jeg trakk på skuldrene. «Det er lite brukt i dokumenter ved hoffet.»

Han presset leppene sammen. «Kanskje du husker ordene. Jeg skal lese noen få linjer for deg: Gud er vår tilflukt og vår styrke, en hjelp i nød og alltid nær.»

Jeg husket dem godt, selv om de vekket et smertefullt minne som jeg ønsket å glemme så fort som mulig. Jeg lurte på hva som hadde fått ham til å ta denne salmen med til meg. Jeg skygget unna følelsene ordene vakte i meg og sa bare: «Jeg husker.»

«En gang da du var liten, hørte jeg deg resitere hele salmen. Visste du det?»

«Nei, min herre.»

Han senket hodet. «Det var mens din mor var syk. Hun var en slektning jeg satte svært høyt da jeg vokste opp, og jeg sørget sårt over at hun var syk. Jeg besøkte dere ofte i den perioden og ba om et mirakel.

En gang, da det gikk mot slutten med henne, kom jeg inn i sykerommet. Du var alene der. Hun holdt den lille hånden din. Ingen av dere hadde lagt merke til at jeg kom inn, og jeg var musestille. Jeg ville ikke forstyrre dere. Det var da jeg hørte deg resitere denne salmen. Du gjorde det fra begynnelse til slutt, helt uten feil. Du kan ikke ha vært mer enn åtte år.»

«Jeg var sju.»

Han nikket. «Øynene hennes var lukket. Hun var avmagret da, og likevel på en måte vakker. I disse øyeblikkene var det så mye hellighet i henne. En total mangel på frykt. Jeg tenkte at Gud har virkelig vært hennes tilflukt og styrke. Selv ikke den onde sykdommen kunne ta fra henne roen.»

Jeg kremtet og stirret ned i gulvet. Så godt for ham å ha et slikt lykkelig minne fra min mors sykdom. Det hadde ikke jeg.

«Husker du stadig ordene i hele salmen?»

«Ja, min herre.»

«Du trodde på dem den gangen. Tror du på dem nå? Tror du at Gud virkelig hjelper deg når du har det vanskelig?»

Jeg så opp. «Nei, min herre.»

Jeg kunne tydelig se i ansiktet hans hva han følte. Skuffelsen festet seg i trekkene som et lett slør. «Det var omtrent hva jeg ventet å høre. Det er vanskelig å se at de vi elsker har det vondt, uten å stille spørsmålstegn ved Gud.»

«Jeg er ikke blitt en avgudsdyrker», skyndte jeg meg å si. Jeg måtte forsvare følelsene mine. «Jeg tror på Herren. Det er bare det at disse voldsomme løftene har mistet sin mening for meg. Kanskje meningen er at vi skal hjelpe oss selv med eget strev. Kanskje Gud er for opptatt til å bry seg om våre daglige behov.»

«Det prinsippet har jeg aldri støtt på i toraen.»

«Det kan så være. Men jeg har møtt det i livet.»

Han tok avskjed like etter denne samtalen. Jeg lurte på om jeg hadde vært så åpenhjertig at det hadde kostet meg hans vennskap. Men han besøkte meg flere ganger etter dette og oppførte seg som om vi aldri hadde snakket sammen om mors yndlingssalme. Og etter den dagen forsikret han seg om at jeg lærte å lese og skrive hebraisk.

Skriverarbeidet ble så tidkrevende at jeg sjelden fikk anledning til å være med på slike gleder som unge kvinner tok del i. Det hendte aldri at jeg kastet bort tid på samvær med jenter på min egen alder. Jeg hadde ingen interesse i det jeg regnet med var deres overflatiske tidsfordriv. Det kom få invitasjoner til far og meg, og vårt sosiale liv krympet inn til noen få obligatoriske fester i året.

På denne måten ble min verden trang og innadvendt. Far la aldri merke til at noe manglet, men det gjorde imidlertid Nehemja. Med et raskt slag valgte han å utvide grensene for livet mitt.

Nehemjas besøk var vel nok uregelmessige, men likevel tilstrekkelig hyppige til at vi ikke ble forskrekket da han banket på hos oss sent en kveld. Det var tid for kveldsmat, og jeg tilbød ham byggsuppe og ferskt brød. Han så på det vasne oppkoket jeg hadde rørt sammen, og sa nei takk.

«Så hvordan går det med Saras framskritt?» spurte han. Far slurpet fra bollen og nølte. «Hun er en elendig kokk, men hennes evner som skriver er bedre enn mine. Det hun mangler av erfaring, tar hun igjen i kunnskap.»

Nehemja smilte. «Det burde være tilfredsstillende.»

«Tilfredsstillende for hvem?» spurte jeg raskt. Jeg var glad for at noen var tilfreds med meg i det hele tatt.

«Dronningen.»

Far rettet seg opp med en brå bevegelse. «Hva har du gjort?» spurte han, stemmen var knapt hørbar.

Nehemja lente seg tilbake. De flagrende ermene på silkekappen hans beveget seg som bølger i lampelyset. «Jeg har handlet til Saras beste.»

«Hvordan har du handlet?»

Jeg ble forskrekket over hvor fiendtlig far hørtes ut. Det faktum at min fetter hadde tatt noen store skritt på mine vegne, begynte å synke inn i bevisstheten min. «Min herre?»

«Sara, du skal bli dronningens bokholder.»

Kapittel 2

Kong Artaxerxes’ sekstende regjeringsår i Persia, Persepolis

«Tidligere denne uken avskjediget dronningen bokholderen sin», sa Nehemja. «Han har vist seg inkompetent for mange ganger.» Fetteren min lente seg tilbake mot en pute. «Nå har dronningen lett blant alle tilgjengelige evnukker fra Susa til Persepolis, men ikke funnet noen hun kan godkjenne.» Han gjorde en kunstpause for å børste bort en usynlig flekk fra skulderen.

«Det er her du kommer inn, Sara. Det har seg slik at dronningen nylig har hørt beretningen om en kvinnelig skriver i det gamle Mesopotamia. Sist kveld, da hun spiste middag sammen med kongen, beklaget hun at det ikke fantes en slik kvinne i Persia.

Jeg var til stede under denne samtalen, og jeg fikk sjansen til å fortelle Hennes Majestet at jeg kjente en slik kvinne. Jeg nevnte deg for henne, Sara – dine evner, din utdannelse, din lidenskap. Jeg sa at du var nettopp den kvinnen hun søkte.»

Nehemja sendte meg et intetsigende smil, som om det han hadde sagt ikke kom til å snu livet mitt på hodet.

«Du sa til henne at jeg var en slik kvinne? Hva svarte hun?»

«At hun ville du skulle bli hennes skriver, i en prøveperiode i første omgang. Og dersom hun er fornøyd med deg – og det er jeg ikke i tvil om at hun vil bli – så er jobben din.»

«Hun må bo på slottet for å skjøtte et slikt arbeid!» Min fars protest gjenlød høyt i rommet.

«Det må hun, Simeon.»

«Du vil ta min datter bort fra hjemmet sitt?»

«Hva vil du foretrekke? At hun forblir isolert i dette huset, uten venner og meningsfylte oppgaver?»

«Og hvem på slottet skal tilby henne alt det – dronningen? Har du skjenket hennes framtid en tanke? Hvem vil noensinne ønske å gifte seg med henne, en kongelig evnukk?»

Jeg ville ha ledd av fars bitre humor om ikke spenningen mellom disse to mennene hadde redusert meg til et virvar av nerver. Jeg sank ned i puta mi og bet negler.

«Kongelige tjenere lever ikke i livslangt slaveri. Hun har større muligheter til å møte en potensiell ektemann på slottet enn her. Det er mange jøder i tjeneste hos den kongelige familien. Hun vil kunne gifte seg med hvem hun vil», fortsatte Nehemja.

Alt dette snakket om ekteskap og ektemann så ut til å skyve samtalen bort fra det emnet jeg var mest opptatt av. «Jeg trodde du sa noe om at jeg skulle være en skriver, min herre.»

«En bokholder. Du vil aldri måtte koke igjen, vaske dine egne klær eller tørke støv og feie. Dronningens tjenere tar seg av personalets daglige behov. Og du kan treffe din far regelmessig, siden også han arbeider ved slottet.»

Jeg kunne ikke fatte dybden av Nehemjas ord. Jeg kjente det som om jeg hadde svelget en av kongens dansere, og at hun var i ferd med å stupe kråke inni magen min. Tanken på å skulle flytte fra det eneste huset jeg kjente, var overveldende. Og tanken på å skulle rapportere til dronningen av Persia var enda mer skremmende.

«Jeg kan ikke gjøre det», sa jeg. «Det er for mye.»

Far slapp ut et sukk så dypt at det syntes å komme helt nede fra tærne.

«Sara, det kan du.» Nehemja hogg en silkekledd arm gjennom luften for å understreke. «Jeg har arbeidet med evnukker og skrivere mer enn halve livet, men jeg har ikke sett noen som har større evner enn deg. Herren har forberedt deg til denne dagen.»

Nehemjas ros la seg over hjertet mitt som behagelig balsam. Mente han virkelig at jeg var så dyktig? Så kom jeg på alt jeg ikke kunne. «Jeg har ingen begreper om etiketten på slottet. Jeg kommer sikkert til å fornærme dronningen før jeg i det hele tatt åpner munnen, og etter det er min undergang sikker.»

«Medlemmer av dronningens tjenerstab vil sette deg inn i alt du trenger å lære. Du er ikke den første utenforstående som flytter inn på slottet og trenger litt finpuss.»

Et av Nehemjas talenter var hans usedvanlige evne til å overtale. En del av meg tenkte at hele ideen var latterlig. Jeg syntes det var utenkelig at jeg skulle kunne tilpasse meg en så enorm forandring. Den andre delen av meg var i ferd med å smittes av min fetters entusiasme. Å bo i palasset – omgitt av skjønnhet, kultur og nye eventyr. Å få en så høy stilling – bare unntaksvis besatt av en kvinne, ikke noe mindre. Å få mine ferdigheter verdsatt slik at alle kunne se det. Lysten til å kaste meg ut i dette nye trakk meg til seg med uimotståelig kraft, mens frykten for det ukjente skjøv meg like sterkt tilbake til det nære og trygge.

Det var som om Nehemja følte min svakhet og pekte på hvilke fordeler jeg ville få. «Bare tenk på det, Sara. Du vil få flere tavler og skriftruller enn selv du kan telle. Du vil få egne skrivere som rapporterer til deg på din befaling. Dronningen vil betro deg å administrere hennes store eiendommer. Mange vil være avhengige av deg, ditt liv skal tjene et formål du ikke kunne ha tenkt ut på egen hånd.»

«Jeg … jeg vet ikke hva jeg skal si.»

«Dette er en unik mulighet, Sara – noe som skjer én gang i livet. Bare tenk på dette: Hvor store er mulighetene for at dronningen skulle lese et ukjent notat om en kvinnelig skriftlærd? Hvor store er sjansene for at hun skulle ønske seg en slik skriftlærd og uttrykke dette ønsket i mitt nærvær? Hvor store er mulighetene for at jeg skulle kjenne en slik kvinne – og ha nært kjennskap til hennes trofasthet, hennes dyktighet og hennes visdom – verdier som er høyt respektert ved hoffet? Hvor store er sjansene for en slik blanding av usannsynlige begivenheter?

Ingen! Det er ingen sjanser med i spillet her, min kjære. Dette er en dør som Herren har åpnet for deg. Gå gjennom den. Han som har kalt deg, vil også utruste deg. Alt du mangler, kommer du til å få.»

Jeg nølte. Jeg kunne ikke fortsette i blind tillit til troen. Jeg var ikke som Nehemja. Jeg trengte bekreftelse fra mennesker. Fornuftsbasert bekreftelse.

«Fortell meg hva som holder deg tilbake», sa han.

Han kjente allerede svaret. Jeg regnet med at han bare ønsket å høre meg si det. «Frykt», innrømmet jeg og bestemte meg for å åpne hjertet mitt for ham. «Jeg føler frykt for at jeg ikke skal passe inn på palasset og gjøre meg selv, min far og deg til latter.»

«Du kan feile, det kan jeg ikke nekte for. Men dersom du går gjennom livet og lar alle avgjørelser basere seg på hva som er tryggest, vil du en dag se deg tilbake og oppdage at du har gått glipp av det beste. Tror du at du kan avvise dronningens tilbud og gå tilbake til din stillferdige tilværelse uten å angre? Nei, Sara. Dersom du tillater frykten å styre livet ditt, vil den bare stjele fremtiden fra deg.»

Jeg trakk knærne opp mot brystet. «Hvor lang tid har jeg på å bestemme meg?»

«Fram til i morgen.»

«I morgen?»

«Dronning Damaspia sender en tjener for å hente deg og tingene dine i morgen ettermiddag.»

Jeg snudde meg mot far. «Hva synes du?»

Han ristet på hodet. «Du må velge. Jeg vet ikke.»

Til sist, på tross av Nehemjas råd, var det frykt som avgjorde min bestemmelse, ikke Herrens vilje. Jeg var mer redd for å avvise dronningens tilbud, og deretter angre på det resten av livet, enn jeg var for mine egne mangler. Den ene frykten slo den andre i hjel.

En evnukk fra dronningens husholdning dukket opp neste ettermiddag for å frakte meg og mine sparsomme eiendeler til dronningens bolig i Persepolis.

«Farvel, far», sa jeg mens evnukken ventet på utsiden. Dersom jeg hadde ventet meg en følelsesladet avskjed, ville jeg blitt skuffet. Men siden far ikke hadde holdt kjærlig rundt meg en eneste gang siden mor døde, var jeg forberedt på en klossete avskjedsscene fra hans side.

Han trakk seg i skjegget. «Vel, jeg ser deg sikkert i palasset.»

«Hvordan kan jeg kontakte deg?»

«Du kan sende beskjed med en av tjenerne.»

Og det var slutten på mitt liv i barndomshjemmet. Jeg ville ha grått da jeg gikk ut, bortsett fra at jeg var altfor opptatt med tanker omkring Persepolis til å sørge over det jeg la bak meg. Evnukken hadde spent trekisten min bakpå en vogn. Jeg klatret opp ved siden av ham og dekket håret med et langt sjal. Jeg håpet jeg kunne ankomme slottet uten å virke provinsiell eller være nedstøvet.

Persepolis var berømt for å være det mest utsøkte bygningskompleks noensinne reist av menneskehender. Palasset, som var omgitt av murer tykke og brede som en gammel eik, var synlig på langt hold siden det var plassert i et terrasselignende landskap. Det var et kjent landemerke for alle oss som bodde i området rundt. Jeg hadde til og med tittet inn gjennom de massive portene som sto på vidt gap dagen igjennom. Men å kjøre forbi vaktene og inn på den vide avenyen som førte til platået for selve palasset, var en mektig opplevelse. Far, som reiste langs denne veien hver dag, var blitt vant til de imponerende skulpturene, relieffene som var risset inn på hver ledige flate, og de store søylene som så ut til å holde himmelen på plass.

For meg, derimot, var alle inntrykk nye, og jeg betraktet det hele med stor ærefrykt. Nå hadde vi passert Xerxes’ port. Den besto av en imponerende bue av gravert kalkstein. På hver side sto to gigantiske statuer av bevingede okser. Jeg falt nesten bakover i vogna da jeg prøvde å få øye på toppen av dem. Den svingete oppkjørselen var dekket av marmor. Den var vakrere og mer feilfri enn gulvet inne i barndomshjemmet mitt. På begge sider av veien sto majestetiske sypresser. Den tunge duften av tusenvis av hvite og lilla hyasintblomster fikk det til å gå rundt for meg.

Xerxes’ port var inngangen nærmest hoffets hovedstall. Evnukken satte fra seg kjerren og eselet i en av de store bygningene som huset vogner og kjerrer, og vi fortsatte til fots.

Vi forlot gårdsrommet med marmor og vide kalksteinstrapper som reiste seg til svimlende høyder. Veggflisene var smykket med sølv, elfenben og gravert ibenholt. Detaljer av gull, lasurstein og karneol dekket mange av overflatene. Det virket som om hensikten var å blinde besøkende med en overveldende demonstrasjon av rikdom på hvert trappetrinn. Det syntes umulig at slike overveldende kunstverk kunne være smidd av menneskehånd.

Et annet under som slo meg den første dagen var fraværet av vonde lukter. Hele atmosfæren i palasset så ut til å være mettet med parfyme. Senere lærte jeg at palassets ingeniører hadde installert kloakkrør under bakken for å fjerne uønsket og illeluktende avsig.

Enhver observatør som hadde fått et glimt av meg, ville ha sett en umoden og fullstendig malplassert person. Jeg tviler på at jeg lukket munnen i løpet av den tiden det tok oss å gå fra stallen til kvinnenes boligkvarter.

Guiden avleverte meg i et trangt rom uten vindu og sa at jeg skulle dele det med tre andre kvinner. De var også tjenere for dronning Damaspia, men for øyeblikket var de opptatt med arbeidet sitt.

Jeg satte meg på teppet som dekket gulvet og så meg omkring. Selv dette trange rommet, litt avsides og beregnet på tjenere, var mer luksuriøst enn barndomshjemmet mitt. Veggene var malt i svakt blått, og to enkle søyler sto på hver side av døren. Der teppet sluttet, besto gulvet av skinnende grønne fliser. Opp mot en vegg lå fire sammenrullede madrasser og bunter av sengetøy klart. Noen hadde tydeligvis forberedt min ankomst. Jeg satt akkurat og lurte på hva som var forventet av meg da en kvinne viste seg i døren. Hun hadde krøllet hår og var kledd i klær av fin lin.

«Jeg er dronningens førstehoffdame, og hun har gitt meg i oppdrag å ønske deg velkommen.»

Skulle jeg bøye meg for henne? Skulle jeg presentere meg? Skulle jeg regne henne som min sosiale likemann, eller hadde hun rang langt over meg? Jeg kjente vekten av min egen uvitenhet true med å knuse meg.

Min gjest rynket brynene mens hun betraktet meg fra topp til tå. Jeg plukket meg nervøst på siden av ansiktet, for denne nedlatende vurderingen gjorde meg usikker.

«Det der går ikke.» Hun dasket fingrene mine bort fra ansiktet. «Når du står foran dronningen, skal du ikke klore deg. Ingen nervøse bevegelser, du må ikke plukke på deg selv, ikke hoste og ikke snakke uten at du blir snakket til. Og du må ikke engang tenke på å pusse nesen. Har jeg gjort meg selv forstått, skriver?»

Dette var bare begynnelsen på opplæringen min. De neste åtte dagene ble jeg overøst med mer informasjon enn min far hadde foret meg med i åtte år. Og dette var bare for å forberede meg til mitt første møte med dronningen.

Damaspia, kong Artaxerxes’ eneste ektevidde hustru, var ikke slik jeg hadde forventet. Da jeg litt etter litt ble mer fortrolig med dagliglivet ved det kongelige hoffet, lærte jeg å forstå mer av kodene. Dronningen forventet lite oppvartning, enda hun fortjente all den oppmerksomhet hun hadde rett til.

Det var få mennesker til stede i dronningens kammer da jeg ble vist inn til mitt første møte. Jeg var blitt badet så grundig at selv neglene luktet rent. Men uansett hvor mye såpe jeg brukte, var det ikke mulig å skjule det grove stoffet i kappen eller de rufsete manerene mine. Om hun la merke til det, nevnte hun det ikke.

Damaspia var den vakreste skikkelse jeg noensinne hadde sett. Selv i en enkel, lang kappe uten juveler tok hun pusten fra dem som så henne. Hun var over ungdommens første skjønnhet, men huden var likevel smidig og figuren flott, høy og stadig slank. Alt ved henne var smalt, hoftene hennes, nesen og fingrene – alt unntatt leppene og øynene som var bredere enn hos folk flest. I motsetning til mitt hår var hennes naturlig krøllet. Det var blitt rullet og skjult under kammer av gull slik at det så mye kortere ut enn det var. Det dypblå blikket hvilte på meg, og hun gjorde tegn til at jeg skulle komme nærmere.

«Så du er min nye bokholder», sa hun da jeg rettet meg opp etter et dårlig utført bukk.

«Hvis det behager Deres Majestet.»

«Jeg skal si deg hva som behager meg. Vær ærlig. Vær lojal. Vær dyktig. Gjør det arbeidet jeg gir deg og gjør det skikkelig, så får vi ingen problemer, du og jeg.»

«Ja, Deres Majestet.»

Hun vinket med hånden. «Vel, gå da, og gjør det.»

Mitt første møte med dronningen var over, selv om øvelsen i kongelig etikette fortsatte i flere måneder. Den eneste tiden på døgnet jeg syntes jeg slapp å tabbe meg ut, var de timene jeg tilbrakte i det trange kontoret jeg delte med to evnukker. De var skrivere som rapporterte til meg. De første par dagene sa de ikke mye og brukte altfor lang tid på å stirre. Jeg følte meg som et eksotisk dyr i bur. Jeg går ut fra at de aldri tidligere hadde måttet arbeide med en kvinne. De fikk erfare at jeg kunne håndverket mitt og at de kunne stole på at de fikk riktig rettledning. Derfor glemte de etter hvert at jeg ikke var mann og behandlet meg som en likeverdig. Sammen med dem trengte jeg ikke å bekymre meg om etiketten i slottet eller om sosiale finesser. Arbeidet var vår sosiale arena.

Jeg stakk meg unna i dette skapet av et kammer så lenge jeg våget. Inntil dronningens hoffdame, hun med den skarpe tungen, fant meg og trakk meg med for å lære mer om kongelig kutyme.

Det var også andre ting jeg trengte å lære. Hoffet reiste med jevne mellomrom til ulike viktige knutepunkt i imperiet: Susa, Ekbatana, Pasargadae og Babylonia. Jeg fikk se flere av verdens underverk enn jeg noen gang hadde trodd var mulig. Brått var jeg ikke lenger den beskyttede datteren som knapt forlot hjemmet fra en måned til en annen. Jeg måtte lære å være mobil. Jeg måtte bli vant til å forflytte meg uten å miste noe av min effektivitet. Det ble ofte sent på kveld før jeg kunne krabbe inn i kammeret mitt. Ofte fant jeg romkameratene mine i søvn. De få gangene vi var sammen lenge nok til å få vekslet noen ord, fikk jeg en sterk følelse av at de så på seg selv som hevet over meg, og at de mislikte meg sterkt. Derfor var jeg ofte lettet når jeg kunne gjøre arbeidsdagene ekstra lange.

På tross av ubehagelige opplevelser ble jeg vant til livet på slottet. Det Nehemja mente om meg, var helt riktig. Jeg var skapt til dette arbeidet. Det var enkelt for meg.

Perserne brukte få slaver. Storparten av arbeidskraften besto av betalte tjenere. Hver enkelt tjener fikk sin lønn betalt i rasjoner – korn, vin, husdyr. Blant en lang rekke ansvarsområder var det min jobb å holde rede på avlønning til hver enkelt av alle dronningens hundrevis av arbeidere. Jeg forsikret meg om at alle fikk rettferdig lønn i tide, og at ingen av dronningens eiendeler måtte finne vei ned i andres lommer. Jobben min var svært allsidig: Jeg opererte som lingvist, regnskapsholder, administrator, bibliotekar og ansvarlig for å holde orden på arkivene i tre kopier. Jeg beviste at jeg kunne mestre alle disse oppgavene, og før en måned var gått, fikk jeg tilbud om permanent jobb.

Jeg var tjue år og bokholder for dronningen av Persia.

En gang i uken pleide jeg å møte dronningen selv. Hun var velutdannet og dyktig, og hun kjente til hver detalj av sin vidstrakte bedrift. Natten før hvert møte led jeg av magesmerter og kvalme. Jeg fikk ikke sove, uansett hvor godt forberedt jeg var. Denne angsten ble verre med årene, selv om dronningen ikke var påholden med ros.

En gang, etter et langt og komplisert møte, ga hun meg en utsøkt vifte. «Du har arbeidet godt, bokholder», sa hun. «Du har skarpe øyne og god forståelse for nye oppgaver.»

Den natten satt jeg oppe, livredd for at jeg skulle synke i hennes aktelse. Tenk om hun ville komme til at jeg ikke arbeidet så tilfredsstillende som hun først hadde trodd. Det var som om jeg fikk mindre og mindre tro på meg selv jo mer ros hun ga. Hver utmerkelse ble til en ny standard jeg måtte tilegne meg. Jeg var klar over at jeg ikke greide å leve opp til de høye kravene, uansett hvor hardt jeg strevde.

På den ene siden var min suksess også min redningsbøye. Etter å ha vært en skuffelse for min far gjennom hele barndommen, var jeg blitt en voksen som endelig høstet anerkjennelse. Jeg slukte grådig denne anerkjennelsen, men erfarte at jeg aldri kunne få nok. Så, på den andre siden, drev mine prestasjoner meg inn i angst. Jeg var alltid redd for at jeg ville svikte til slutt.

Under sin synlige suksess ruget min fars datter på frykt. Hun visste bedre enn noen andre at dersom hun sviktet i arbeidet, hadde hun ikke noe annet å falle tilbake på.

Månedene løp sammen til år mens jeg fortsatte å arbeide i mitt livs kall. Etter tre års tjeneste hos dronningen var hoffet blitt mitt liv. Jeg var sikker på at jeg, som min far, var bestemt til å forbli bokholder til jeg ble gammel. Jeg var sikker på at jeg skulle tjene dronningen i ennå mange år. Jeg var sikker, men jeg tok feil.

Kapittel 3

Kong Artaxerxes’ nittende regjeringsår, Persepolis*

Jeg hadde aldri drømt om at den dagen ville komme da mitt minste problem skulle være å nesten bli fortært av en løve. Jeg hadde sneket meg bort fra slottets gylne murer. Det sedvanlige surret i dronningens bolig var blitt for mye for min overopphetede hjerne. Jeg søkte tilflukt på yndlingsstedet mitt oppe i åsen. Selv etter at jeg hadde arbeidet tre år i dronningens tjeneste, hadde jeg svært lite tid for meg selv. Jeg var en særing ved hoffet siden jeg gjorde et arbeid vanligvis utført av evnukker. For å vise dronningen at jeg var dette uvanlige privilegiet verdig, arbeidet jeg hvert våkent øyeblikk og unnet meg ikke mye fritid.

Selv om jeg villig betalte prisen arbeidet mitt krevde, hadde jeg øyeblikk da jeg var desperat etter hvile. På slike dager pleide jeg å snike meg ut alene til det jeg nå regnet for min høyde.

Det var slett ingen majestetisk topp, høyden så ut som noe Gud hadde lagt fra seg som en ettertanke – lav, undersetsig og uanselig – knapt verdt å legge merke til i det ellers så vakre landskapet. Jeg følte meg litt som denne høyden og tenkte at Gud kanskje hadde modellert oss ut fra samme idé – kort og rund, ignorert og lite imponerende.

Det var en varm dag til årstiden å være. Vi var bare femten dager ut i det persiske nyåret, som ble feiret på den første vårdagen. Gule og hvite narsisser vokste i tuer omkring meg og vugget i vinden. Under solvarmen begynte ukens stress å gi slipp. Jeg hadde tatt med meg en stor rull flatt hvetebrød med mykt smør og søt druegelé. Det var noe av det beste jeg visste. Jeg lente meg på albuen, spiste sakte og nøt hver bit mens jeg vurderte om jeg ikke skulle ta en liten blund.

Jeg halvsov da lyden av dundrende hover fikk meg til å sperre øynene opp. En sotsvart hest galopperte ufortrødent gjennom det ulendte terrenget. Rytterens ansikt kunne jeg ikke se, men han hadde en soldats holdning og var aristokratisk kledd – han bar en kostbar tunika av lin og et juvelbesatt belte. Jeg sprang opp i en fart, og nokså lite grasiøst, ettersom rytteren styrte like i min retning. Han fikk øye på meg og tvang hesten over i skritt, men stanset ikke før den nesten trampet på meg.

I løpet av de tre årene jeg hadde bodd i slottet til kongen av Persia, hadde jeg lært meg å gjenkjenne militær rang. Jeg bukket og ble stående og betrakte ham med undring, uten et ord.

Han hadde langt, mørkt hår, som skikken var ved hoffet, men det var ikke frisert eller kunstig. Øynene hans hadde farge av de frodige skogene i Ekbatana, og de stirret på meg gjennom en ring av tykke vipper. Jeg hadde aldri før sett en så foruroligende vakker mann.

«Jeg går ut fra at du ikke har sett en løve?» spurte han.

Et øyeblikk sto jeg stum. Å snakke til unge, flotte adelsmenn var ikke dagligdags i min verden. Men å stå ansikt til ansikt med en som innledet samtalen med et så uvanlig – en kunne nesten si latterlig – spørsmål, var rett og slett forvirrende. Det var vanlig å frakte inn ville dyr til kongelig jakt. Men de ble oppbevart i trygge jaktområder og fikk ikke streife fritt omkring på landsbygda og terrorisere befolkningen.

«Har De mistet en, min herre?» Jeg prøvde å ikke virke hånlig.

Jeg ante en liten trekning i et mørkt øyenbryn. «På en måte kan du si det slik.»

«De kommer som regel ikke hit», sa jeg og avsto fra å foreslå at han heller burde prøve de kongelige jaktområdene, slik jegere flest ville gjøre.

«Jakten startet i den kongelige innhegningen», sa han, som om han leste tankene mine. «Beistet så ut til å forsvinne i løse luften. Alle de andre er fortsatt i parken og leter etter løven, men jeg fulgte sporene hit.»

Jeg så meg litt planløst omkring, jeg bekymret meg slett ikke for at en løve skulle dukke opp. «Jeg har ikke sett snurten av den.»

Han steg ned av hesten og ga seg til å undersøke bakken oppmerksomt. Så rettet han seg opp og børstet støvet av hendene. «Vel, han var her for ikke lenge siden.»

Jeg hadde ikke lyst til å være skeptisk til evnene hans som jeger, så jeg sa ingenting. Vi sto stille og studerte landskapet, jeg i én retning og han i en annen.

Plutselig hveste han: «Ikke rør deg!»

Jeg stivnet ved alvoret i stemmen hans. Jeg ble tørr i munnen og forsto ingenting. Han grep etter pil og bue. Hva var det som skjedde? Ville han skyte meg? Persiske menn var viden kjent for sin treffsikkerhet. Han kunne lett ha truffet meg på ti ganger så langt hold, så nær kom han neppe til å bomme om han ønsket livet av meg.

«Ikke rør deg», sa han på nytt, og nå var stemmen myk og nesten uhørlig.

En svak rasling fra bakken bak meg fikk meg til å holde pusten. For første gang begynte jeg å tro at en løve faktisk hadde klart å snike seg unna de vel bevoktede jaktmarkene. Jeg følte meg ikke mer beroliget av at jeg tydeligvis var i ferd med å bli formiddagsmaten til et glupsk dyr.

Bak meg og altfor nær hørte jeg et så voldsomt brøl at jeg nesten segnet om av frykt. Jeg vil aldri få vite hvordan jeg klarte å holde meg i ro, men det reddet livet mitt. Et øyeblikk etter hørte jeg lyden av en pil som for forbi kinnet mitt med en fingerbreddes avstand. Så hørte jeg et nytt brøl, etterfulgt av et brak. Rytteren hadde knapt skutt sin første pil før en ny lå på buestrengen.

Selv da han senket våpenet og viste at faren var over, sto jeg urørlig som en statue.

«Jeg fant løven min.»

Jeg følte meg frynsete, men klarte å legge merke til at stemmen hans fortsatt var rolig, som om han hadde kjælt med en kattunge og ikke stått overfor et truende rovdyr.

«Så heldig for meg», sa jeg mellom tørre lepper.

«Har du ikke lyst til å se den?»

En liten stund var jeg ute av stand til å snakke. Jeg var svimmel og kjempet mot kvalmen. Kunne han ikke se at jeg var for opptatt med å avverge et hjerteattakk til å beundre ferdighetene hans?

Han huket seg ned og studerte meg inngående. På så kort hold så jeg at symmetrien i ansiktet hans var enda mer inntagende enn jeg hadde trodd, og den ble forsterket av kontrasten mellom de lyse, grønne øynene og den olivenfargede huden. Jeg ble forbauset over å finne vennlighet i disse uvanlige øynene.

«Jeg synes du var modig. Du blunket ikke engang.»

«Det er fordi jeg ikke skjønte at det var en løve bak meg», buste jeg ut.

Han lo og avslørte et hvitt smil, bare skjemt av én eneste skjev tann. Synet av dette lytet fikk meg på en måte til å slappe av. Det gjorde ham mer menneskelig.

«Du trodde jeg hadde vært for lenge ute i sola?»

«Jeg trodde du hadde et gresskar til hjerne og en spurvs evne til å spore opp et jaktbytte.» At jeg hadde vært nær en ond og brå død hadde tydeligvis ikke virket inn på tilregneligheten min. Selv når jeg var på mitt beste, hadde jeg for vane å snakke før jeg tenkte, men dette var latterlig. Jeg slo hånden for munnen.

Han var virkelig en atletisk framtoning der han sto foran meg. Han beveget seg rolig. Til min lettelse la jeg merke til at han fortsatt smilte. «Du er svært direkte til tjener å være.»

Jeg tvang meg opp på bena. «Jeg ber om unnskyldning, min herre.» Det var lite klokt å fornærme adelskapet, men jeg hadde klart det med bravur. Jeg håpet å kunne dekke over noe av uhøfligheten ved hjelp av tomt skryt. «Du er virkelig en god jeger.» Jeg var klar over hvor smiskete og falskt det hørtes ut, men det bare glapp ut av meg.

Smilet hans forsvant som om noen hadde trukket en maske over ansiktet hans. Det kalde uttrykket forvirret meg. Han hadde vært imøtekommende og vennlig da jeg var dristig, men nå, i møte med mine komplimenter, reagerte han med iskald forakt, som om jeg hadde skitnet til hans blanke sko.

Jeg oppfattet forandringen og ble engstelig for at jeg virkelig hadde gjort ham til en fiende. Jeg snudde meg rundt for å finne mer materiale til mitt håpløse skryt. Synet av den mektige skrotten mindre enn to meter borte fikk hjernen min til å kortslutte. Mine tankeløse kommentarer ble plutselig alvor. «De reddet livet mitt», sa jeg med skjelvende stemme. «Den ville ha drept meg om det ikke hadde vært for Dem.»

«Tenk at du la merke til det.» Stemmen hans var sarkastisk.

Jeg prøvde igjen. «Jeg er takknemlig for Deres fantastiske evner, min herre.»

Han gjorde en bevegelse med hånden som om han slo etter en flue. «Dette skrytet gagner deg ikke i det hele tatt, og det kjeder meg.»

«Men jeg er oppriktig!»

«Selvfølgelig. Og nå som vi har oppdaget dine edle motiver, vil du kanskje være så vennlig å tilby meg din hjelp?»

Endelig forsto jeg at han ikke brydde seg om at jeg hadde vært uhøflig, og fant det usmakelig å høre på min sleske skamros. At jeg hadde sammenliknet ham med en spurv tok han ikke ille opp, men han ble mektig irritert over at jeg hadde kalt ham en stor jeger, antakelig i den hensikt å oppnå hans gunst. Den ene lille kommentaren hadde fått ham til å miste respekten for meg.

Først hadde jeg prøvd å smigre ham. Men da jeg fikk se hvor nær døden jeg hadde vært, kunne jeg ikke ha vært mer oppriktig.

Han var en fremmed for meg, selv navnet hans forble et mysterium. Hvorfor skulle jeg da bry meg om hva han syntes om meg? Likevel betød det faktisk noe.

Han hadde tydeligvis ingen tålmodighet med mine forklaringer. Jeg svelget stoltheten og spurte: «Hvordan kan jeg hjelpe Dem, min herre?»

«Send meg to vakter fra slottet. Jeg kan ikke bære ned dette beistet alene.»

Jeg bøyde meg med en hånd på hjertet. «Som De befaler. Og, min herre? Jeg takker Dem virkelig for at De reddet livet mitt. De synes kanskje det ikke er rare greiene, men det er alt jeg har.»

Han snudde seg mot byttet sitt for å undersøke det. «Jeg spår at du ikke kommer til å vare lenge i Persia med den munnen din», sa han kaldt, og jeg skjønte at han hadde sendt meg fra seg. Jeg ble der en stund til og stirret på den brede ryggen. Noe inni meg – en rar, ukjent lengsel – dvelte ved synet. Det var ulogisk. Hjertet mitt snørte seg sammen ved tanken på at dette ville bli siste gang jeg kom til å se ham.

Jeg kom tilbake til en storm. Jeg hadde knapt satt føttene på marmorgulvet i dronningens residens før en av tjenerne hennes grep meg i armen. «Hvor har du vært? Dronningen har spurt etter deg sikkert ti ganger.»

Jeg rynket pannen ved hoffdamens forhør. «Jeg hadde en avtale med en løve.»

«Hva?»

«Blås i det. Hvor er Hennes Majestet?»

Dronning Damaspia hadde det ikke for vane å tilkalle meg utenom avtale. De fleste dagene fulgte livet mitt en timeplan som kunne stilles etter sola.

En gang i uken møtte jeg dronningen for å hjelpe henne med å holde orden på den store personlige formuen hennes. Ut over disse avtalene, som var satt opp på forhånd, viste hun ingen interesse for meg. Jeg utførte det meste av arbeidet mitt i det innestengte, lille kontoret eller mellom opptegnelsene i dronningens bibliotek – langt fra hoffets glans og prakt.

Da jeg gikk inn i den helligste delen av Hennes Majestets gemakker, kjente jeg en stigende uro med tanke på den plutselige innkallingen. Hadde jeg gjort en feil? En alvorlig feil som gjorde henne misfornøyd? Var dette den misbilligelsen jeg hadde fryktet? I så fall ville jeg ha foretrukket gapet til den ville løven. Hjertet mitt begynte å hamre.

Jeg fant Damaspia der hun gikk fram og tilbake i sovekammeret sitt. Kjolefalden slepte langs gulvet som halen til en eksotisk fugl. Før jeg fikk tid til å bøye meg passe ydmykt, sendte hun bort vaktene sine. Jeg studerte henne bak senkede øyevipper og prøvde å gjette hva slags stemning hun var i.

«Les», beordret hun og pekte på en leirtavle. Med stor lettelse så jeg at det ikke var jeg som hadde skrevet på denne tavlen. Da var det i alle fall ikke min feil.

Jeg så på seglet og oppdaget at det tilhørte kongens mor.

Amestris.

Atskillige alarmerende historier om denne kvinnen verserte innenfor slottets vegger, langt flere enn om noen andre medlemmer av hoffet. Det politiske renkespillet og intrigene hun spant førte til flere rykter enn alle de andre herskerne til sammen kunne koke ihop.

Hvorvidt dronningen trodde på disse ryktene eller hadde sine egne grunner, så kunne hun ikke utstå synet av sin svigermor.

Jeg begynte å undersøke tavlen grundig mens jeg prøvde å legge bak meg frykten som hadde frarøvet meg likevekten tidligere samme morgen. Tavlen inneholdt en anklage mot en mann ved navn Frada. Han hadde ansvar for en betydelig kongelig formue. Jeg trengte ikke å lese mer om Frada. Jeg kjente nøyaktig til pliktene hans allerede. Frada arbeidet for Damaspia. Han var en av de tjenerne hun satte størst pris på. Ifølge denne tavlen ble han beskyldt for å stjele fra Amestris, og kongens mor krevde at han skulle miste livet som straff for forbrytelsen.

Å anklage dronning Damaspias trofaste tjener var det samme som å rette beskyldninger mot dronningen selv. Dette var intet mindre enn en krigserklæring, et offentlig basketak mellom de to mektigste kvinnene i imperiet, kongens hustru og kongens mor. Stakkars Frada var bare en brikke. Jeg hadde arbeidet sammen med ham ved mange anledninger og kjente ham som en samvittighetsfull og ærlig mann. Hva Amestris nå enn ønsket å oppnå med dette, var beskyldningene grunnløse.

Jeg studerte detaljene i beskyldningene på nytt. Det sa mye om dronningens stålkontroll at hun, selv om hun var svært opphisset, ikke avbrøt meg, men lot meg lese uforstyrret mens hun vandret rastløst fram og tilbake i sitt enorme kammer.

Dronningen eide en større landsby en dags ritt fra Persepolis, og Frada hadde ansvaret for den. Jorda var rik og fruktbar, og det ble produsert mer frukt og korn der enn i noen av de andre landsbyene hennes. Den hadde bare én ulempe; åkeren grenset mot en stor lund med valnøtter som Amestris eide. Dokumentet hevdet at Frada under den siste innhøstingen hadde stjålet hennes valnøtter og regnet dem som en del av Damaspias avling.

«Vel», sa dronningen skarpt da jeg rettet meg opp etter å ha lest ferdig.

Jeg valgte mine ord med omhu. «Det ser ut til å være en del forvirring her.»

«Forvirring! Dette er et ondsinnet forsøk på å ødelegge en god mann for å skade meg.»

Jeg måtte erkjenne at dronningens konklusjon var innlysende. Det rådet ingen kjærlighet mellom disse kvinnene. Dersom Amestris ønsket å ydmyke sin svigerdatter, var dette ingen dårlig plan. Likevel la jeg merke til at språket i dokumentet hadde en ekte klang av raseri. Ordene var til dels mer emosjonelle enn rettslig korrekte, som om de skulle vært diktert av den forurettede part og ikke av en uinteressert skriver.

Dessuten var dokumentet skrevet på persisk, det prestisjetunge språket som ble brukt i retten. Dersom dette rettsdokumentet hadde vært ment for folk flest, ville det vært skrevet på arameisk. For et kongelig notat som dette, ville tradisjonen kreve bruk av akkadisk, det kompliserte gammelassyriske språket som fortsatt ble holdt i aktelse av personer med høy utdannelse. Men akkadisk var mest kjent blant skrivere og ikke adelige kvinner. Igjen ble jeg slått av den personlige tonen i dokumentet, noe som vitnet om at dette var et enkeltstående anklageskrift. Det oste krenkelser ut av hvert anklagende ord.

Jeg hadde en annen grunn til å nøle. Sjefsskriveren til kongens mor, Nebo, var tilfeldigvis en av mine venner. Vi som var ansatt ved slottet, pleide å smi unike bånd av kameraderi. Nebo og jeg delte ikke hjertets mest intime hemmeligheter, men vi sto sammen slik skrivere til tider prøvde å gjøre, og utvekslet informasjon uten å bryte fortroligheten til den vi var ansatt hos. Nebo fortalte meg at hans herskerinne, selv om hun var stolt, var en rettferdig kvinne. Etter mer enn femten års tjeneste hadde han aldri sett henne straffe noen uten grunn. Bildet han hadde tegnet av henne var ikke av en kvinne som ville skade noen gjennom oppdiktede anklager.

«Deres Majestet», begynte jeg og nølte. Uten at jeg ba om det, sang de siste ordene fra løvejegeren i hodet mitt: Du varer ikke lenge i Persepolis med den munnen.

«Jeg har ikke kjent deg for å være en som legger fingrene imellom, bokholder. Snakk før du gjør meg surmaget.» Damaspia la hendene på ryggen, noe som fikk de tykke armbåndene av gull til å ringle som bjeller.

Jeg bukket. «Gi meg en uke til å finne ut av denne anklagen, Deres Majestet. Jeg kan ikke se noen hensikt i at De skal styrte inn i åpent fiendskap med kongens mor.»

Dronningen hevet et skarpt øyenbryn. «Da jeg ga deg tillatelse til å snakke, var det som bokholder. Du glemmer din posisjon her. Din jobb er å fortelle meg hva som står i dette dokumentet. Skulle jeg ønske meg politiske råd, ville jeg henvende meg til dem med mer vidd enn en enkel jentunge som kan lese og skrive.»

«Tilgi meg.» Dette så ut til å være dagen da jeg måtte be om tilgivelse. «Dokumentet er likevel helt ekte, men …»

«Men hva?» glefset hun, dirrende av utålmodighet.

«Språket er merkelig flere steder. Én ting er at det er skrevet på persisk. Det høres ikke ut som det er gjort av en skriver, men av en som er rasende av personlige grunner.»

«Det ville ikke forbause meg om dette ondskapsfulle dokumentet i sin helhet er diktert av hennes skrukkete lepper», sa dronningen med en avvisende håndbevegelse.

«En annen ting er unøyaktigheten med datoen for forbrytelsen. Tyveriet skjedde under innhøstningen, som var for flere måneder siden. Hvorfor har kongens mor besluttet å klage først nå?»

«Hun er lunefull og urimelig. Hvem vet hva som foregår i hodet til den kvinnen.»

Jeg bestemte meg for at jeg hadde sagt så mye jeg kunne, og at saken var ute av mine hender. Det interesserte tydeligvis ikke dronningen hva jeg mente.

Damaspia sendte meg bort med et kongelig nikk med hodet, og med et siste bukk trakk jeg meg tilbake. Jeg var ved døren da hun bjeffet «vent».

Hvordan kunne jeg ha visst at den motvillige ordren skulle endre mitt liv?

«Forklar meg hvorfor du nølte.»

Jeg var en tosk, men gjorde det likevel.

«Du sier at du ikke tror dette er et plott som er satt i scene av Amestris? Du tror dette er rent sludder om Frada?»

«Korrekt, Deres Majestet.»

«Hvordan kan det være slik når du vet like godt som meg at Frada aldri ville stjele så mye som en innskrumpet valnøtt fra denne kvinnen, eller fra noen annen? Det er Frada eller Amestris. For min del vet jeg hvem jeg tror på.»

«Jeg tror også at Frada er uskyldig.» Jeg skiftet vekten fra det ene benet til det andre. Spenningen ved å være i en så lang formell audiens hos dronningen, var en påkjenning. Armen min klødde, og jeg måtte tvinge meg til ikke å bry meg om det. Persisk hoffetikette var ubønnhørlig. «Jeg kan ikke forklare mysteriet. Jeg har bare en mistanke om at ikke alt er som det ser ut til på overflaten.»

«Hva foreslår du? At jeg ofrer Frada basert på din usannsynlige mistanke om at Amestris er uskyldig?»

«Selvfølgelig ikke, Deres Majestet. Men gi meg en uke, eller helst to, til å prøve å løse dette puslespillet.»

«Du får tre dager.»

Hjertet mitt sank i brystet. Jeg kunne ikke få audiens hos noen som helst for tiden, om det så var med noe så lavt som en assisterende apoteker. Enn si etterforske en så komplisert sak med den diskresjon som var påkrevet. Men jeg visste bedre enn å argumentere. Resignert bukket jeg før jeg trakk meg tilbake.

*446 f.Kr.

Kapittel 4

Damaspia sendte kongemorens leirtavle til kontoret jeg delte med mine to assistenter. Denne tavlen inneholdt detaljene i anklagen. Den unge tjeneren bukket for meg før hun rakte meg dokumentet, som nå var tildekket. «Hennes Majestet har sendt meg og ber meg hilse. De neste dagene skal jeg tjene deg, frøken.»

Paff tok jeg tavlen fra henne. Dronningen hadde ikke for vane å dele tjenerne sine med andre. Jeg var heller ikke vant til å ha noen. «Eh … takk skal du ha», sa jeg. Hva skulle jeg gjøre med henne? I en blomstret, gul kjole syntes hun bedre egnet til å gi elegante kvinner skjønnhetspleie enn å tjene en svett og stresset bokholder. «Hva heter du?»

«Parisatis, frøken, men alle kaller meg Pari.»

Hun var på min alder og vakker. De lange lemmene og den slanke nakken fikk henne til å minne om en ung hjort når hun beveget seg. «Vel, Pari, du er hjertelig velkommen», sa jeg beroligende.

Etter noen øyeblikks pinlig taushet kom jeg på en nyttig oppgave for henne. Jeg tok et stykke pergament, skriblet ned en kort beskjed, ga det til henne og ba henne gå til min fars kvarterer i slottets indre. Øynene hennes lyste opp. Det kongelige palass inneholdt mange spennende steder for en kvinnelig tjener, som ofte var begrenset til å oppholde seg i kvinnenes gemakker. Jeg ristet på hodet og snudde meg for å studere Amestris’ leirtavle enda en gang.

Hadde jeg gjort en enorm feilvurdering? Ville de tre tilmålte dagene fly forbi uten gjennombrudd mens kongemoren spant sitt nett for å påføre min dronning ubotelig skade? Hadde jeg satt oss begge i en håpløst prekær situasjon?

Jeg la veien til de eksotisk friserte hagene som perserne var så berømte for.

At de var anlagt her i Persepolis var et lite mirakel, for klimaet i denne delen av riket var knusktørt det meste av året. Før ingeniørene til den store kong Darius grov et system med intrikate sjakter og tunneler som ble ført inn i underjordiske elver, hadde landet vært en ufruktbar ørken. Men kanalene tvang jorda til å gi fra seg sitt hemmelige vann uten å tørke den ut. Og landet ble forvandlet til et vakkert paradis.

Jeg var blind for de praktfulle omgivelsene da jeg fant den marmorlagte stien som snodde seg i skyggen av en lønneallé. Trærne var plantet med så nøyaktig avstand at det måtte ha krevd en bokholders ferdigheter å beregne vinklene. Jeg holdt om leirtavlen med skjelvende hender. Synet av den kjente steinbenken under det sorte morbærtreet roet meg litt, og jeg sank ned på det glatte setet for å vente på far.

Han hadde tjent som kongelig skriver i tretti år. På den tiden hadde han hørt om flere planer og konspirasjoner enn jeg hadde hår i mine unappede øyenbryn. Kanskje han kunne hjelpe meg med å løse denne gåten.

Nå som vi hadde en oppgave som bandt oss sammen, brukte vi mer tid i hverandres selskap enn da vi bodde i samme hus. Vi var kolleger. Her fant vi en felles plattform. Gjennom mitt kall hadde jeg endelig klart å oppnå fars aktelse, om ikke akkurat hans hengivenhet. På avstand så jeg ham nærme seg, og jeg reiste meg for å hilse. Jeg var min fars datter på mer enn en måte. Sort hår, mørke øyne, kort av vekst, alt var kopiert over på meg. Et slikt utseende var mindre tiltalende for en kvinne enn for en mann. Jeg hadde en mistanke om at han aldri helt hadde tilgitt meg dette at jeg lignet ham mer enn mor. Hun hadde vært, ifølge alle som kjente henne, en kvinne av ikke ubetydelig skjønnhet. Da hun døde, tok hun med seg det meste av fars hjerte.

«Når begynte du å holde deg med egen tjener?» spurte han etter å ha hilst på meg.

«Siden i dag. Og æren varer bare tre dager.»

Han så morsk ut der han satt. «En midlertidig tjener og et hastemøte med din far midt i arbeidstiden. Det høres viktig ut.»

Jeg beskrev mitt dilemma for ham.

«Hvorfor har du blandet deg inn i dette?» Han skjøv hånden opphisset gjennom håret. «Dette er dårskap. Du skulle aldri ha sagt noe til dronningen.»

«Jeg klarte ikke å sitte og høre på et falskt vitnesbyrd.»

«Det er ikke falskt vitnesbyrd å holde munn. Du vet ingen ting om denne saken.»

«Jeg vet at ikke alt er slik det ser ut.» Jeg tok dekket av tavlen og oppfordret ham til å lese den. «Se selv om jeg har rett.»

Far grep tavlen motvillig og holdt den tett oppunder nesen. Årene hadde ikke vært snille med øynene hans. Jeg lurte på hva jeg ville si om han fortalte at jeg hadde trukket feilaktig konklusjon. Huden på kinnet mitt begynte å klø intenst. Det var en reaksjon på akutt angst som jeg hadde utviklet de siste årene. Jeg satte meg på fingertuppene og undertrykte trangen til å klore meg mens jeg ventet på fars konklusjon.

Endelig løftet han hodet.

«Har jeg rett?»

Han trakk på skuldrene. «I motsetning til deg, kan jeg ikke lese tanker. Men ja, språket er uvanlig. Personlig.»

Jeg sukket av lettelse. «Dersom kongemoren var indignert da hun dikterte dette, betyr det at hun tror denne forbrytelsen har hendt. Hun tror at Frada stjal fra henne.»

«Så det finnes virkelig en tyv. Alt du må gjøre er å oppspore ham på tre dager.»

Kløen på kinnet spredte seg til armene. «Det er verre enn som så.»

«Hvordan kan det være verre?»

«Det er to muligheter. Først at en tredje part stjal valnøttene og at Amestris trakk den forhastede konklusjonen at det måtte være Frada. Dette er et tilfelle av enkelt tyveri, selv om feil mann er anklaget for forbrytelsen.»

Jeg kunne se av fars intense blikk at han var blitt interessert, selv om han var irritert. «Og den andre muligheten?» spurte han.

«At det ikke er et simpelt tyveri, men et bevisst plott i den hensikt å sette Amestris opp mot Damaspia. Dette er det mest sannsynlige scenarioet. Hvorfor blir Frada anklaget for å stjele valnøtter som han så regner inn under dronningens andel? Hvorfor ikke si at han bare tok avlingen for å stikke den unna til egen vinning? En tyv ville helt sikkert ha tatt avlingen og stukket av uten å legge igjen spor etter verken Frada eller Damaspia. Men noen ønsket å lage bråk og blandet inn både Frada og min herskerinne.»

Far lente seg tilbake. «Dette er en vanskelig sak, Sara. Du har rotet deg inn i et vepsebol. Kjenner du noen i kongemorens husholdning?»

«Bokholderen hennes.»

«Da må du sende bud på ham.»

Nebo var født i Babylonia og omfangsrik som et fjell. Ved siden av ham var jeg en seljekvist. At han var villig til å møte meg, sa mye om hans mot. Vi kunne begge bli alvorlig straffet.

Jeg forklarte ham om mistankene mine. «Kan du fortelle meg det du vet?» spurte jeg. «Det er til fordel for begge våre herskerinner at vi klarer å løse opp i denne katastrofale misforståelsen.»

Han nølte mens han tenkte gjennom historien, utvilsomt for å finne ut om jeg for med lureri.

«Det er som du sier», innrømmet han til sist. «Amestris er blitt plyndret, og hun er overbevist om at Frada er den skyldige. Og enda viktigere, hun tror han gjorde det etter ordre fra dronningen. Jeg har sjelden sett henne så rasende. Din herskerinne bør frykte for sitt liv.»

Jeg hørte en plutselig lyd bak meg i oleanderbuskene, og holdt pusten. Natten hadde falt på, og jeg håpet ingen kunne se oss. Men lyd bærer langt. Hadde noen hørt oss? En liten kanin sprang ut mellom det tykke løvverket. Lettelsen gjorde meg svimmel et øyeblikk. Hvordan hadde jeg gått fra å være en stillesittende skriver til å bli en reddhare som skvatt ved synet av en kanin?

Jeg prøvde å samle tankene igjen. «Hvorfor er kongemoren så overbevist om at Frada er den skyldige? Hvilke beviser har hun?»

«Tyven la igjen en kostbar kappe. Den ble gjenkjent av folk i landsbyen som visste at den tilhørte mannen som arbeider for din herskerinne.»

«Én mann kunne ikke plyndre en halv frukthage.»

«Nei, han hadde hjelp, men han måtte ha vært der selv, og i sitt hastverk etterlatt klesplagget.»

«Hvorfor er kongemoren overbevist om at Frada stjal på vegne av Damaspia?»

Nebo så seg rundt og senket stemmen enda et hakk. Jeg måtte legge øret nesten helt inntil munnen hans for å oppfatte hva han sa.

«En assistentskriver som arbeider for Frada ba for noen dager siden om audiens hos Amestris. Han hadde med seg et pergament som klart viste at Frada ikke var til å stole på. Og hva mer er: Det hadde seglet til din herskerinne, noe som tydet på at hun ikke bare kjente til hans handlinger, hun ga selv ordre til dem.»

«Kan jeg få se dette pergamentet?»

«Det er umulig.»

«Men navnet på skriveren? Det kan du vel i det minste gi meg.»

Nebo stønnet. «Du setter oss begge i fare.»

«Jeg sverget troskap til min dronning og du til din. Er ikke det verdt noen farer?»

«Du er en ung tosk, og jeg er en gammel en. Hans navn er Gaspar.»

Jeg bøyde meg som for en adelsmann, jeg ville at han skulle forstå hvor takknemlig jeg var for hjelpen han hadde gitt meg.

«Når vi snakker om risiko, hvorfor tok Gaspar sjansen på å bli avskjediget ved å avsløre sin overordnede?»

«Han sa at han ikke orket å leve med sin samvittighet når han var klar over at kongemoren ble svindlet.»

«Så edelt.»

«Sannelig.»

«Hvorfor brukte han så lang tid på å komme til Amestris? Tyveriet skjedde tross alt for flere måneder siden.»

Nebo klødde det hårløse hodet. «Jeg går ut fra at hans vare samvittighet trengte tid for å bli overbevist. Han må likevel være redd for å vende tilbake til sin oppdragsgiver, for Gaspar har ikke kommet tilbake på arbeid, han gjemmer seg nok et eller annet sted i byen. Og du trenger ikke å spørre, jeg vet ikke hvor det er.»

«Det gir ingen mening. Frada er ikke en mann noen frykter, så hvorfor gi opp en godt betalt jobb før noen har truet med å avskjedige deg?»

Jeg forlot Nebo med større bekymring enn da jeg kom. Mysteriet ble mer komplisert for hvert skritt jeg tok. Jeg visste at min herskerinne ikke hadde satt seglet sitt på noe slikt dokument. Jeg trengte å snakke med Frada, men å sende bud på ham ville ta flere verdifulle timer enn jeg hadde. Jeg kom til at jeg måtte nøye meg med å sende en budbærer. I mellomtiden måtte jeg finne en mann med dårlig samvittighet, nemlig Gaspar.

Middagshvilen var for lengst over da jeg fant en av dronningens kurerer. Jeg betrodde ham brevet til Frada og la vekt på at tiden var knapp og at det hastet. Det gikk gjetord om hvor raske persiske kurerer var. Akamenide-kongene så ut til å vite om alle viktige hendelser over hele sitt vidstrakte land nesten i samme øyeblikk som de fant sted. Hemmeligheten lå delvis i hvor utrolig lettføtte kurerene var. Deres legendariske tempo var kanskje likevel ikke tilstrekkelig til tidsnok å gi meg de svarene jeg trengte.

Det hadde vært en utmattende dag, men jeg var for opprørt til å tenke på søvn. Rumlingen i magen min minnet meg om at jeg ikke hadde spist siden frokost. Jeg fant veien til tjenernes kjøkken i kvinnenes kvarter, vel vitende om at det ville være lite å velge mellom så sent på kvelden. Jeg klarte å sikre meg en stor lefse og et generøst stykke med saueost. I den mørke urtehagen fikk jeg øye på litt mynte som jeg rullet sammen med brødet mitt. Jeg satt like ved en tue med estragon og tygget ettertenksomt. En bekk rislet beroligende like i nærheten. Duften av mynte og estragon fylte luften. Kvelden virket fredelig og idyllisk, men jeg visste bedre.

Jeg undret meg på hva som ville hende om jeg ikke fant svaret på denne gåten i tide. Jeg var klar over at min far fryktet det verste; at jeg ved å blande meg inn i politiske intriger hadde satt mitt eget liv i fare. Dette forsto jeg, men det var ikke det jeg var mest redd for. Damaspia var ingen brutal kvinne, og hun hadde heller ikke for vane å drepe tjenere hun var misfornøyd med. Men hun degraderte dem resolutt. Eller, slik som med min forgjenger, kvittet seg med dem hun ikke var fornøyd med. Tanken på en slik skam i full offentlighet fikk meg til å kaldsvette. Tanken på ikke å lykkes med å vinne hennes anerkjennelse – ikke klare å utføre det som var forventet av meg – var nok til å redusere meg til en skjelvende nervebunt. Jeg kunne ikke bære vekten av å feile.

Med et sukk gikk jeg tilbake til mitt trange, vindusløse kammer. De tre romvenninnene mine sov allerede da jeg kom inn, en normal, men beklagelig situasjon, siden jeg måtte rulle ut sengen min og trolig irritere dem med bråket jeg laget. Til min forbauselse så jeg at sengen min allerede var gjort klar. I fotenden sov min midlertidige tjener, Pari. Jeg hvisket en velsignelse over henne da jeg krabbet under de friske lakenene. Fra et eller annet sted hadde hun skaffet til veie kronblader av gule blomster og spredt dem over leiet mitt … Jeg bestemte meg for at jeg kunne venne meg til å ha en egen tjener, og falt straks i dyp, drømmeløs søvn.

Jeg våknet med hodepine til en Pari som ikke smilte. «Du har problemer, frøken», sa hun.

Hun fikk det til å høres ut som en personlig refleksjon, men jeg ante uråd. «Hva?»

«Kokken sier at du tok mat i natt uten tillatelse.»

Jeg sukket av lettelse. «Er det alt?»

Jeg gjespet og grep etter tunikaen min ved foten av sengen. Jeg hadde lagt den der kvelden før, men oppdaget at den var borte. Jeg så meg forvirret omkring.

«Du trenger en ren tunika, frøken», sa Pari mykt. «Denne må vaskes.»

«Den er grei nok.»

Hun trakk fram det omdiskuterte antrekket som hun hadde skjult bak ryggen. «Jeg skal vise deg. Dette er flekker av svette, ser du? Og her noe inntørket mat som er to dager gammel, jeg kjenner igjen sausen fra middagen i tjenernes spisesal. Og her, tror jeg, er det rett og slett bare skitt etter at du har sittet på bakken.» Bare tanken syntes å ryste henne.

«Å, det har jeg ikke lagt merke til.»

Pari var for høflig til å skjelle meg ut. «Hvor har du de rene klærne dine?»

Jeg viste henne kisten som inneholdt alt mitt jordiske gods. Hun romsterte en liten stund før hun rakte meg en lang, hvit tunika. Jeg var for flau til å fortelle min lånte tjener at kjolen var for trang, og tvang meg inn i den. Pari sukket da hun så resultatet, og gikk for å vaske klærne mine.

Jeg fant et sjal som jeg slo om skuldrene for anstendighets skyld og gikk tilbake til kontoret mitt. Jeg plasserte den persiske tavlen foran meg og stirret på den på nytt for å prøve å finne flere ledetråder. Om jeg bare kunne overtale Damaspia til å gi meg mer tid. Om jeg bare kunne finne denne Gaspar og tvinge ham til å fortelle sannheten. Om bare Frada ville gi meg nøkkelen som kunne låse opp mysteriet med pergamentet som bar dronningens segl. Livet mitt balanserte på for mange om bare.

En av de to skriverne som rapporterte til meg, satt og studerte et pergament på den andre siden av den smale pulten. Han la fra seg pergamentet og så på meg. «Jeg kan ikke finne ut av denne utbetalingen i dronningens arkiver.»

Dronningens arkiver! Selvfølgelig! Det hadde blitt arkivert nøyaktige opptegnelser over alle transaksjoner til eller fra medlemmer av den kongelige husstand gjennom årene. I disse arkivene kunne en finne verdifulle detaljer om tjenere som skulle ha utbetalt lønn.

«Du er et geni!» Jeg sprang av sted for å finne fram til hallen der arkivene var. Assistenten min ble sittende tilbake og riste forvirret på hodet.

Det tok meg tre timer å finne dokumenter som var knyttet til Gaspar. De fleste av dem refererte til at han var innbygger i landsbyen der han arbeidet. Min standhaftighet bar til sist frukt. En av de tidligere postene ga meg nok detaljer til å lokalisere foreldrene hans.

Beleilig nok bodde de ikke langt fra slottsmurene. Persepolis var teknisk sett en viltvoksende samling av palasser, hager og paviljonger i tillegg til å være det administrative nervesenteret i det persiske riket. Imidlertid var det også omgitt av en by og flere landsbyer som hadde vokst fram for å huse de tusener som hadde arbeid ved slottet.

Navnet Persepolis inneholdt alle disse tingene: hovedstad, slott, jaktmarker, by – kort sagt den mest storslåtte samfunnsstruktur verden noen gang hadde sett.

Jeg bestemte meg for å ta med meg Pari. Jeg håpet at nærværet av en tjener kunne gi meg en mer offisiell fremtoning. Pari ble så begeistret ved tanken på å besøke byen at hun glemte at jeg hadde irritert kokken og skitnet til klærne mine. Jeg var bare en lavstatus bokholder, men hun så beundrende på meg. Det eneste som la en demper på den behagelige rusleturen vår var trusselen hennes om å gi meg et bad når vi kom hjem, behandle håret mitt med parfymert olivenolje og englene måtte vite hva annet. Det, og tanken på intervjuet som lå foran.

Gaspars foreldre bodde i en utslitt bygning i et smalt smug. Fluene samlet seg i en sølepytt ved siden av hovedinngangen. Vi forstyrret festen deres da vi stilte oss opp inntil jordveggen, og de prøvde ustanselig å lande på oss.

Jeg viftet med armene i et forsøk på å holde dem unna da gardinene ble trukket til side av en gammel kvinne med læraktig hud. Øynene hennes utvidet seg da hun fikk se Pari og meg. Jeg senket hurtig armen og prøvde å se verdig ut.

«Jeg er Sara, bokholder for dronning Damaspia. Jeg er her i offisielt ærend.»

Kvinnen tok et skritt bakover og la en hånd over brystet.

«Hva er det du vil?»

Jeg gikk framover. «Kan vi få komme inn?»

Hun så seg omkring før hun gikk til side og lot Pari og meg komme inn. Etter dagslyset ute tok det tid å venne seg til mørket inne. Høflig ventet jeg på å bli invitert til å sette meg. Den invitasjonen kom aldri.

«Jeg ser etter Gaspar», sa jeg uten innledning. «Jeg har noen spørsmål jeg må stille ham.»

Hun trakk på skuldrene. «Jeg vet ikke hvor han er.»

Jeg var sikker på at hun løy, så jeg presset på. «Det ville være til hans fordel å snakke med meg.»

Hun trakk på de smale skuldrene igjen. Øynene mine hadde endelig tilpasset seg det svake lyset der inne, og jeg så meg omkring. Jordgulvet var bart og leirveggene umalte. Fluene på utsiden hadde mange slektninger, de fleste så ut til å bo her. På veggen hang det en tunika som var vevd av fin ull med lilla og grønne broderier. Det var ikke et plagg som hørte hjemme i en fattig manns hus.

«Hvem eier denne?» spurte jeg og pekte.

Den gamle kvinnen ble blek. «Min mann.»

«Den er svært fin.»

«Sønnen vår sendte den til ham for at han skulle holde varmen på sine gamle dager.»

«Si til sønnen din, om du skulle treffe ham, at han skal se etter meg på slottet. Du skal vite at han har problemer. Jeg prøver å hjelpe ham så godt jeg kan, jeg kan spare ham for det verste.»

Hun stirret trassig på meg. Med ett følte jeg meg trist for denne kvinnen som så hardt prøvde å beskytte barnet fra sitt morsliv. Litt slukøret takket jeg henne for gjestfriheten før jeg gikk ut, med Pari hakk i hæl.

«Du trodde vel ikke på henne, gjorde du, frøken?»

«Nei.» Jeg kjente at det krympet seg i meg. Hva godt kunne komme ut av denne ville jakten? Noen ville bli skadet. Damaspia, Amestris, Frada, Gaspar og den triste, gamle damen, hvis eneste forbrytelse var å elske en uærlig sønn. Og jeg.

Vi kom fram til slottet tidsnok til å spise middag med de andre tjenerne. Etterpå gjorde Pari alvor av trusselen og tvang meg ned i et bad. Selv om jeg ble ren, var jeg ikke nærmere svarene jeg lette etter.