Bo Giertz

Steingrunnen

Lunde Forlag

Copyright © 2019 Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Rettighetsinnehavere: Bo Giertz dödsbo

Originaltittel: Stengrunden

Omslagsbilde: Matt Hardy, unsplash.com

Omslag og grafisk utforming: Lunde Forlag

Boken ble utgitt første gang på norsk av

Arne Grimnes Forlag, Oslo, i 1942

Til norsk ved St. Tschudi

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-520-0494-6 (trykt)

ISBN 978-82-520-0345-1 (e-bok)

Forlagets forord

Bo Giertz (1905–1998) er forfatteren bak denne historiske romanen som står som et av 1900-tallets ruvende lutherske verk.

Den unge Giertz skal ha erklært seg som ateist da han begynte å studere språk ved Uppsala universitet, men etter å ha hørt en forelesning av Natanael Beskow i 1925, bestemte han seg for å gi livet sitt til Jesus og bli en kristen. Deretter søkte han seg inn på prestestudiet. I mange år var Giertz den fremste talsmannen for en konservativ kristendomsoppfatning i Svenska kyrkan. Han ble utnevnt til tjenestegjørende ekstraordinarie hoffpredikant i 1943, deretter til preses ved prestemøtet i Linköpings stift i 1948 og så til biskop over Göteborgs stift i 1949. Han ble emeritus i 1970.

Giertz skrev flere bøker i løpet av sin tid som prest, blant de viktigste av disse er romanen Steingrunnen, som først ble utgitt i Sverige i 1941. Handlingen er lagt til en menighet i Linköpings stift, et sted i området mellom Småland og Östergötland. Her, i Ödesjö, følger vi tre ulike prester som kommer til prestegården for sin første prestetjeneste. Opplysningstidens Henrik Savonius får et skjellsettende møte med den pietistiske vekkelsen rundt 1810, pastor Fridfeldt møter vi i frikirkens gjennombruddstid i 1880 og presten Gösta Torvik brytes med liberalteologien rundt 1940. Alle de tre unge prestene stilles overfor et personlig kall til vekkelse. Det tilbakevendende problemet er synden som ligger som en steingrunn i hjertet. Hvordan forholder man seg til den slik at man kan finne fred i frelsen?

I Steingrunnen gir Bo Giertz ramsalt sjelesorg på luthersk grunn, og romanen befester sin posisjon som en av 1900-tallets viktigste kristne bøker. Boken har nå fått sin naturlige plass i serien Kristne Klassikere.

Innhold

IHERRENS HAMMER

Kallet

I

HERRENS HAMMER

Kallet

Det fløy en sprø krystalltone gjennom summingen og tobakksskyene da prosten løftet sitt spisse lille punsjeglass og klinket med rittmesteren. Han førte det til leppene, men stanset på halvveien og reiste seg fra den hvite lenestolen.

– Mine herrer … Han løftet glasset i retning av spillebordet i den ene enden av salen der herrene fra Eksta, Saleby og Bocksholmen satt samlet. – Mine venner … Den andre hånden tegnet en sirlig bue utover salen der prostiets prester hadde slått seg ned i uregelmessige klynger. – Jeg ber dere alle forene dere med oss i en skål for seierherrene ved Sikajoki og Revolaks.

Magister Savonius reiste seg, løftet blikket, holdt det stødig festet på sin sjef og lot det deretter – ikke uten velbehag – gli rundt salen. Det var da likevel ganske merkverdig hvor mye vidd og kultur som kunne rommes i en slik markspist, gammel prestegårdsrønne. Han tenkte på hvordan han sist advent hadde pakket ned bøkene sine i en stor kiste og valgt ut noen få forfattere, først og fremst de gustavianske dikterne, som skulle følge ham i forvisningen når han nå forlot akademiet og reiste hjem for å bli prestevidd. Da hadde han vemodig strøket med hånden over gullsnittet på sin Kellgrens-utgave og tenkt: Nå får du trøste meg i ensomheten. Men noen ensomhet hadde denne første stillingen hans sannelig ikke brakt ham. Prestegården i Ödesjö var ikke noe forvisningssted. Den gamle prosten var en fin og spirituell mann, om enn kanskje vel konservativ og ikke uten en snev av ortodoks podagra. Men hyggelig var han å være sammen med, og en imponerende landsfader var han for sin bygd, med den samme uoppslitelige interesse for husforhør, oldtidsminner, potetdyrking og verdenspolitikk. Der han sto, rank og mager med sin høye panne og de myndige, markerte munnvikene, var han en sann pryd for sin stand. Savonius konstaterte med velbehag at rittmesteren på bruket, som dog var soknets første standsperson, tok seg temmelig ubetydelig ut med sitt joviale og litt kvapsete ansikt som var sunket ned i den store snippen mellom epålettene. Prosten var et helt hode høyere. Det var ikke tvil om hvem som så mest krigersk ut. Det var nok heller ingen tvil om hvem folk hørte mest på under soknemøtene.

Magisteren hadde latt blikket gå videre. De siste strålene av kveldsolen lette seg vei gjennom lindekronene, de danset i lekende strimer gjennom det lette røyksløret og kastet et varmt gjenskinn mot taket så alle de svakt overmalte høvelsporene i det hvite panelet trådte fram som krusningen på et vannspeil. Lengst borte i hjørnet rørte det seg noen lyse flekker på det mønstrete perlegrå tapetet og på den mørke taklisten hvor den håndmalte papirstrimmelen i kveld lot sine gule roser tre frem i hele sin forseggjorte sirlighet.

Borte mellom de to vinduene på langveggen stod spinettet med svarte tangenter og rette riflete ben. En fiolin lå fremme, og rundt omkring var ungdommen samlet, et helt blomsterbed av lyse empiredrakter og brokete kjoler. Der var prostegårdens egne ungdommer, de unge pikene fra kapteinsgården, rittmesterens Babette og noen andre som Savonius ikke kjente igjen. Man hadde bladd i notene og hvisket sammen. Bare de nå hadde våget å be prosten flytte inn i stuen, så kunne det bli dans. For nå var Johan-Christofer kommet hjem fra gymnasiet med fiolinkassen surret fast til skolekisten og de siste gavottene i mappen.

Det høyverdige presteskap fordelte seg litt mer spredt over resten av salen. Der stod Hafverman i Nes, stor og bredbeint med et fast grep om langpipen. Der var Nylander og Warbeck, og hele rekken av prester. Mange var påfallende unge, og snittet på klærne var slett ikke så gammeldags. De eneste som ødela det gode inntrykket, var kollegene Runfeldt og Lindér. Runfeldt var ubehjelpelig bondsk med snus på frakkeoppslaget, sprukket støvlelær og med en ubeskrivelig atmosfære av fjøs og surkål om hele sin undersetsige person. Han hadde passet bedre i fløybygningen der gårdsbestyreren og skysskarene spiste sin oksesteik. Lindér var en mørk Savonarola, ikke uten ild i sin opptreden, men en ild som mistet glansen akkurat som en flamme i solskinnet så snart den akademiske åndfullheten fra Uppsala begynte å lyne med sitater og spirituelle bemerkninger.

Skålen var drukket og ble fulgt av den vanlige taushet. Bare en humle dasket i tunge dump mot taket, og en stol knirket. Tvers gjennom solglansen og den tunge varmen trakk det kanskje også en lett sky av forstemthet. Fredsidyllen var brutt. Skyggen fra øst som nesten var forsvunnet i festbruset, krøp fram fra kroken sin igjen med alle vinterens vanærende minner i sitt følge.

Savonius kjente seg en smule svimmel. Armene var slappe og fingertuppene følelsesløse. Han hadde ganske sikkert drukket for mye igjen. Den første stemmen som brøt stillheten, hørtes unaturlig fjern ut. Det var gamle baron Schenstedt på Saleby som talte:

– Ja, hva tror dere, mine herrer? Kommer krigslykken til å vende seg nå?

Rittmesteren kjente tydeligvis sakkyndighetens ansvar på sine brede skuldre. Han skjøt fram haken og forkynte:

– Denne krigen kommer aldri til å vende seg. Den var tapt allerede før den var begynt. Vi har satset på den gale hesten. Vi skulle i tide ha forstått hva klokken var slagen. Tro meg, mine herrer: I hundre år framover kommer Europas skjebne til å bli diktert av Napoleons geni. Den sanne patriotisme består i å erkjenne dette og ta konsekvensen av det. I forbund med franskmennene hadde vi hatt vår sjanse mot russerne. Nå har vi bare å forhandle med dem og slutte fred, om så må være med tap av Finland. Våre troppers tapperhet fryder et krigerhjerte, men vår tid har endelig lært å hylle fornuften, og all fornuft sier at motstand mot russerne i lengden er forgjeves.

– Hvem har sagt det er forgjeves? ropte Schenstedt med en raskhet som viste at han kjørte opp i gamle prøvede stillinger. – Når som helst har vi engelskmannen her. Krigen vinner han i alle tilfelle til slutt, og når den franske såpeboblen sprekker, har jeg lyst til å se hvem av Bonapartes beundrere som redder seg!

– Hva den engelske hjelpen er verdt, må vel baronen vite nå! svarte rittmesteren spydig. Konvensjoner og traktater, løfter og snakk. Men Napoleon, det er fremad marsj, cannonade, breche, victoire!

Nå var det sokneprest Hafvermans tur til å gi sitt besyv med i diskusjonen.

– Denne krigen er verre enn dårskap, den er en forbrytelse mot det høyeste Forsyn! Det er hovmod av en liten nasjon å trosse de store. Stod ikke Bonaparte og den russiske keiseren med kartet foran seg på bordet i Tilsit og delte opp verden? Hva vil mine herrer gjøre med det? Det er kristeligere å føye seg enn å kjempe mot Guds tilskikkelser. Fortsetter vi på denne måten, har vi russerne i Stockholm og franskmennene i Skåne innen året er omme. Byene våre blir brent ned, hele vår kultur legges fullstendig øde! Og det bare for den forfengelige ærens skyld! Er da vår surt ervervede velstand ingenting verdt?

– Er friheten ingenting verdt, herr sokneprest?

Det var en av de unge herrene på Saleby som spurte.

– Friheten? Hafverman så skarpt på den djerve unge mannen. – Friheten? For en fornuftig tanke er friheten retten til å utøve sin næring, nyte sin uforstyrrede hvile og leve i fred med sine egne. Det kan du like godt enten øvrigheten er russisk eller svensk.

Rittmesteren satte seg som om han anså saken for utdebattert. De fleste fulgte eksemplet. Borte ved spinettet begynte mamsellene å hviske igjen. Prosten var blitt stående. Det var ikke fritt for at han smilte litt.

– Om Finland – hvilket Gud forby! – virkelig skulle bli russisk, så får broder Hafverman reise over dit og prøve riktigheten av sine teorier. Han kommer kanskje til å bli litt skuffet i det lange løp. Hva alliansene angår, tror jeg hverken Bonaparte eller britene har det siste ordet å si her oppe. Det sier vi nok selv. Det kan være sant nok at et lite folk som vårt ikke i lengden kan stå imot Russlands ressurser – om de nå kan settes inn mot oss alle på en gang. Men er russerriket stort, så har det desto lengre grenser å passe på og desto flere jern å holde varme. De store har som regel nok med å passe på hverandre. Selv en liten munnfull kan få være i fred om den er tilstrekkelig besk og pigget å svelge. Derfor byr både forstanden og æren at man ikke kapitulerer, men verger seg tappert …

– Tappert, tappert … mon cher ami! Rittmesteren viftet med hendene. – Hva hjelper tapperheten! Tenk bare på den siste jobsposten om min unge venn og reisekamerat! Hadde ikke Löwenhielm mot da han angrep kosakkene ved Pyhajoki? Altfor mye er jeg redd! Hva kunne han utrette mot overmakten? Hans skjebne er Sveriges! Fanget og slept bort – hans ulykke rører meg på det smerteligste.

– Greven var full som en alke! ropte den unge herren fra Saleby. – Han hadde spist frokost i hovedkvarteret, og i rusen fikk han det innfall at han for enhver pris skulle gi seg i kast med kosakkene. Så falt han av hesten – det stod i brevet fra Conrad-Émile. Rittmester Rehbinder med sine dragoner prøvde å redde ham, og det hadde vel gått om han ikke hadde vært så drukken. Hele brigaden visste om skandalen, sier Conrad-Émile.

– Tenk på hva du sier, Eugen! ropte rittmesteren med en harme som ville vært tilintetgjørende om ikke gleden over denne splitter nye anekdoten hadde skint så tydelig igjennom. Den unge rabulisten ved spillebordet lot seg heller ikke imponere, men fortsatte lidenskapelig:

– Hele denne krigen er en skam og vanære uten like! Ved Tavastehus senket de ti tusen geværer i sjøen og flyktet for russerne uten å løsne et skudd – alt på ordre, enda guttene tigget om å få slåss. Og så Sveaborg! Conrad-Émile skriver at de har fått høre gjennom flyktninger fra Helsingfors at Buxhövden nå etterpå går omkring og skryter av at festningen var absolutt uinntagelig. Russerne på isen utenfor var færre enn våre folk som kapitulerte. Og alt dette for noen forræderes skyld! Soldatene skrek at de skulle massakrere kommandanten, de gråt som barn da flagget ble tatt ned, og likevel – ut på isen og hive geværene! Jeg skal få lov til å si dere noe, mine herrer: Er det den ånd vi har, da kommer hvilken som helst bikkje til å trampe på oss, og vi har ikke fortjent bedre heller!

Det ble en pinlig stillhet. Så var altså hele det stygge såret revet opp igjen. Man hadde liksom etter en stilltiende overenskomst voktet seg for å røre ved det denne sollyse sommerkvelden. Nå blødde det på nytt. Bare Hafverman buldret usjenert videre.

– Det er lett å dømme når en går i blanke støvler og kalvekryss og aldri behøver å risikere å få blod på sin kårde! Jeg tror de handlet fornuftig på Sveaborg. De sparte tusen enker for deres tårer. Jeg kan forstå at en kriger kjenner det noe smertelig når han ser sin æres symbol bli firt ned. Men det går over. Om tredve år kommer alle til å være enige om at de handlet fornuftig på Sveaborg.

– Da vil jeg heller gi avkall på all fornuft og ha æren i behold! Det var nok engang Eugen Schenstedt som ikke kunne tie. Det finskårne ansiktet var blekt, og røsten skalv. – Fornuft, fornuft – det finnes ikke noe ord som gjør mer skade i vårt arme folk! Denne elendige fornuften som nå har vært forkynt i femti år, har gjort oss til uslinger og feiginger. Vil en skipsreder heller frakte til russerne enn gi kreditt til den svenske kronen, så er det fornuft! Stenger du stabburet for de sultne svenske soldatene som bare har sedler å fare med, og sparer flesket til moskovitten som betaler med gull, så er det fornuft! Det er vel derfor våre øvrighetspersoner der borte i Finland står og bukker for keiseren og sverger ham troskapsed. Midt under en brennende krig! Mens den finske hæren kjemper i Österbotten! Akademiet, professorene, biskopen, overretten, hele den svenske kremen i Åbo har gått inn under den russiske eden. Også landshøvding von Troil, enda han er erkebiskopsønn og kongens mann! Han fikk en russisk orden til belønning – det fikk biskop Tengström også! Conrad-Émile skriver at de eneste som nekter å sverge til russerne, er bøndene. Men de svenske myndighetene er over dem for å gjøre dem myke i ryggen. Skjærgårdsflåten har snappet opp brev fra biskopen der han formaner småkårsfolket til for alt i verden å holde seg stille og underkaste seg den nye øvrigheten som Gud den Allmektige i sin nåde har sendt i herr biskopens vei, slik at hans Høyærverdighet kan fortsette å drikke sin fine vin og reise i fred til sine sommerfornøyelser! Hva sier dere, mine herrer, til en slik usselhet? Ja, hva sier dere geistlige herrer som er til stede her – det skulle virkelig more meg å høre!

Prestene tittet på hverandre og siden på prosten. Men det så ikke ut til at prosten ville svare. Så var det igjen Hafverman som fikk ordet, han hadde bare ventet på anledningen og braket løs med full bravur.

– Jeg for min del sier at unge herrer skulle drikke mindre, så ble de ikke så eksaltert! Biskop Tengström er kjent som en opplyst og kultivert person, han har ganske sikkert handlet klokt og besindig. En skal forresten ikke tro alt som det snakkes om i Stockholm, og ikke sette seg til doms over de menn som gjør sin tunge plikt i et erobret land.

Kollegene nikket samtykkende. Bare Lindér sto fordypet i tanker. Det så ut som om noe verket og arbeidet bak det lave, sorte hårfestet. Han vendte seg til de nærmeste embetsbrødrene og begynte å snakke med lavmælt iver.

– Den unge herren der borte har likevel rett. For snart tyve år siden leste jeg ved akademiet i Åbo. Jeg har hørt både Porthan og Tengström. Tengström holdt forelesninger i moralteologi. Det var svært elegant, mye av de franske encyklopedistenes visdom, men ikke mye av Luthers. Vidd hadde han, krydret var det, men det var fransk parfyme og ikke bibelsk salt. Han lærte rent ut at det var det samme under hvilken regjering vi levde, bare vi får leve stille og rolig. Jeg bebreider ham ikke for det. Det er verken bedre eller verre enn det meste av denne tids visdom. Men i vinter har vi fått smake de råtne fruktene av den mugne sæden vi har sådd i femti år.

Han merket plutselig at hele salen lyttet. Et øyeblikk stusset han, så rettet han opp den kantete skikkelsen og fortsatte:

– Det er kommet råte helt inn i margen på oss. Hvem tåler nå å høre et usminket Guds ord? Jesus har de gjort til en morallærer som bekrefter det som Grekenlands vise allerede visste. Syndefordervelsen blir fremstilt som en uskyldig svakhet i naturen som kan prekes bort med poetiske fraser. Slik som mennesket er, med djevelen i kroppen, slik er det skikket til å øve alle dyder og virkeliggjøre den høyeste fullkommenhet. Alt sammen i kraft av sin formørkede fornuft som det følger som den nye morgenstjernen! Bare fornuften sier at noe er godt og nyttig, så er det straks gagnlig og dydig. Bare en skubber en nymotens parykk over den forblindede forstand, putter det kjødelige hjertet inn bak en silkekjole og smører sin glatte tunge med Diderot og Voltaire – da skal alt lykkes. Men det lykkes ikke! Det går i grøften! Der er vi nå, dypest nede i søle og skam og vanære. Ulykken er ikke at vi er så få. Det var vi ved Narva også. Men ulykken er at vi er gudløse. Brennevin og fylleri uten ende, løsaktighet og religionshån, bestikkelser, ynk og feighet … På fruktene skal dere kjenne dem!

Nå brast demningene, og innvendingene fosset inn fra alle kanter. Embetsbrødrene sluttet en sort ring rundt Lindér for å kreve svar av ham: Ville han vri utviklingens hjul tilbake og slokke det fornuftens lys som endelig var opprunnet? Ville han fornekte de veldige framskritt i læremåte og kirkeskikk som utmerker denne tid framfor alle tidligere århundrer?

Herrene ved spillebordet var ikke mindre høyrøstet. Her hørtes det nærmest ut som man ville gi kritikkere rett, rikets situasjon var virkelig skandaløs, men årsaken var ikke opplysningen, og botemidlet var ikke religionen. Var ikke kongen på grensen til fanatisk religiøs? Hva hjalp det? Nei årsaken – ja, den visste man nok om. En av de unge herrene sa det rett ut: Med en eneveldig og sta skrulling ved statsroret kunne denne stormen aldri ris av.

Magister Savonius hadde lagt armene over kors og betraktet det hele med fornøyelse. Festlarmen, de livlige bevegelsene og de blussende ansiktene la seg som en behagelig stimulans rundt hans allerede opphetete hjerne. Hva kom nå til å hende? Han skottet bort på prosten. Ganske riktig: Prosten hadde snudd ryggen til presteskapet og vendt seg til adelen. Han hadde sikkert fanget opp den krenkende ytringen om Gustaf IV Adolf. Det skulle bli interessant å se hvordan han reagerte. I sitt hjerte var han nok like kritisk som de andre. Ganske visst ba han regelmessig for kongen i husandakten, men Savonius hadde lagt merke til at han blant alle skålene denne kvelden ikke hadde utbrakt noen for kongen. Magisteren dro sine slutninger: Man kan nok be for sin uvenn, men man skåler ikke for ham.

Prosten slapp imidlertid å fullføre den kinkige oppgaven: å hevde lojaliteten og forsiktigheten i dette eneveldig styrte riket. Døren til gangen var gått opp. I den mørke åpningen sto en bonde. Støvlene var hvite av støv, den bredbremmede hatten holdt han mellom sine grove hender, og de sprukne neglene boret seg nervøst inn i filten. Hans banking hadde druknet i larmen, og så hadde han dristet seg til å gå inn. Nå sto han der, tafatt og mysende, og prøvde å orientere seg i virvaret.

– Hvem søker du? ropte prosten. Det ble etter hvert stille i salen. Den fremmede slo øynene ned ansikt til ansikt med alle de undersøkende og misfornøyde blikkene, og svarte sakte:

– Det var egentlig sokneprest Hafverman – men ellers hvilken som helst prest … Det er en som er syk, Johannes i Börsebo heter han. Men det hadde litt hast, for han har kanskje ikke så lenge igjen.

Hafverman hadde lagt hendene på ryggen og mønstret bonden, som han kjente. – Hvorfor søker du meg her, Petrus? spurte han.

Ærbødig, uten skygge av bebreidelse, svarte bonden:

– Jeg reiste de to milene til Nes og skulle hente soknepresten. Men der fikk jeg vite at soknepresten var reist til herr prosten. Så dro jeg hit. Nå ber jeg for Guds barmhjertighets skyld at soknepresten kommer snart, for Johannes talte alt i ørske da jeg fór.

Hafverman rynket pannen.

– Du, Petrus – Johannes i Börsebo hører jo egentlig hjemme i Ravelunda?

– Ja, men soknepresten vet jo at han har bodd hos oss siden han mistet sin hustru. Vi er svogre, han og jeg.

Hafverman løftet lettet sitt veldige hode og speidet ned mot enden av salen.

– Du, Warbeck, dette gjelder nok et av dine får! Det er best du tar deg av saken.

Det var lett å se på Warbeck at han ikke var særlig henrykt ved tanken på å gi seg i vei de to milene gjennom skogen nå i skumringen. Han unnskyldte seg med at det stedet Johannes i Börsebo nå var havnet, faktisk lå i Hafvermans menighet, i stikk motsatt retning av Ravelunda. Det var ukristelig å tenke seg at bonden som alt hadde kjørt fire mil, skulle bli nødt til å kjøre tilbake enda en vending. Hvis Hafverman tok soknebudet, kunne han siden reise direkte hjem. Både for prest og hest ble det mer lettvint.

– Og aller mest lettvint ble det for deg selv, min kjære venn! sa Hafverman spisst. Tror du forresten soknebudstellet flyr tilbake til prosten på englevinger? Eller skal jeg reise ned i morgen ene og alene med det? Jeg sender iallfall ikke kirkesølv med et hvilket som helst bud!

Presten løftet beroligende hånden.

– Vil det behage herrene å moderere seg? Dere blir her. Gamle folk trenger nattesøvn. De unge får klare sliterarbeidet. Hvem av herrene melder seg? Han så over mot kapellanene.

Det ble ganske stille i salen. Savonius kjente spørsmålets brodd rettet mot seg selv, men han så på mamsell Babette. Enda noen korte timer skulle festen vare – så ble hun igjen oppslukt av herregårdens standsmessige verden der han ikke hadde adgang hver dag. Han ventet med svaret.

De andre ventet også. Det var derfor det ble så pinlig stille. Det glimtet noe i prostens øye.

– Den ånden, mine herrer, har vi hatt tilstrekkelig av i vinter. Å kritisere øvrigheten er lett nok. Å ofre sin egen behagelighet er verre. Men går det ikke frivillig, så går det på ordre. Magister Savonius! Du som er yngst her, får besørge forretningen og dra av sted straks. Han som skysser, går ut på kjøkkenet og får seg mat og drikke. Hedvig ber Stall-Erik ta seg av hesten. Og nå spiller Johan-Christofer for oss.

Som alltid var det noe betryggende definitivt i prostens ordre. Bonden i døren forsvant, Hedvig gled umerkelig ut og Savonius tok surt farvel med hele selskapet med et avmålt bukk. Johan-Christofer hadde alt lagt buen til strengene da han enda en gang fra døråpningen fanget inn den glade verden der inne med et mørkt blikk.

Magisteren kom opp på kapellanværelset temmelig ulykkelig og forpjusket. Dette kunne neppe kalles en respektfull behandling av en akademisk borger som attpåtil hadde sin magistergrad. Han angret nesten at han ikke hadde benyttet sjansen til å gå noen krokveier for med en gang å få en selvstendig stilling, som han nok ellers kunne ha hatt utsikt til. Men i en slags idealisme hadde han først ønsket å bli varm i klærne, og bare bedt om en vanlig kapellanstilling. Nå fikk han svi for sin romantiske dårskap. Han hadde absolutt ingen lyst til å gi seg ut i den mørke skogen nå. Han vrengte av seg den blå prestekjolen og tok på seg den svarte i stedet. Prestekragen kom på plass, alterboken slengte han ned i en veske. Etter å ha rotet litt på skrivebordet fant han utkastet til den skriftetalen han hadde holdt i kirken sist søndag. Den fikk klare seg. Soknebudstellet lå i prostens leseværelse. Han svingte remmen til det sorte, timeglassformede etuiet over skulderen, tok hatt og slengkappe fra knaggen i gangen og gikk ut i den lune sommerkvelden.

Skyssbonden sto alt ferdig ved kjerra. Det var så vidt han hadde svelget den siste brødbiten. Stallgutten bar bort en tom vannbøtte. Alt var tydeligvis klart. Gjennom det åpne vinduet i prostegården hørtes musikk.

Nå begynner de å danse, tenkte Savonius. Og jeg drar til Sibir!

Da kjerra svingte ut under de store lindetrærne, lysnet han likevel litt. Det var tross alt sommernatt, linden strøk lekende sine knopper mot hattebremmen hans, og skumringen var fylt av duft og skjønnhet. Først var det lukten av mykt landeveisstøv og nyberget høy i den tette og varme luften mellom uthusenes grå vegger langs prestegårdsveien. Så kom et pust av tjære og vogn, smøring fra stallen og lukten av vannplanter og gjørme under steinbrua. I neste øyeblikk åpnet prestegårdsjordene seg, veien gikk rett mot nord i en lang utforbakke, en kjente alt en kald luftstrøm fra myrstrekningene, fuktig og stram og duftende av bjørk og starrgress. I skråningen til høyre lyste kirken gåtefullt hvit på høyden bortenfor bekkefaret. Tårnet reiste seg bredt og myndig, et verk av en eller annen byggmester i salig kong Fredriks tid. Sørsiden lå nå i skyggen med sine mørke vinduer tankefullt innsunkne i de tykke murene, men i vest og nord lyste den hvite muren som om den hadde klart å suge til seg alt det ubestemte lys som ennå brant blekt og vemodig borte i nordvest.

Savonius satt taus og tankefull og så på den hvite bygningen. Den svarte tårnhatten hadde hvite luker, og et par hvitmalte sikksakk-bånd flettet seg mellom de tjærete sponene. Konstruksjonen var både djerv og sirlig på en gang, og spiret reiste seg lekende mot himmelen. Arkitekten hadde visstnok vært en alminnelig bondebyggmester, opplært i gammeldagse tradisjoner. Naturligvis var den nye tids store fortrinn ganske åpenlyse, men magisteren kjente seg likevel ikke så sikker på at alt det gamle hadde vært nedsunket i et så fullkommen uopplyst mørke som han hadde trodd i Uppsala.

Nå kom skogen. Først var det prestegårdshavnen med moderlig beskyttende bjørker, avbeitet gress, svarte hull mellom tuene og en og annen einer som godt kunne konkurrere med sydens sypresser. De lignet begravelsesgjester i et brudefølge, disse mørke einerne, tenkte Savonius. Hengebjørkenes tynne flor var brudesløret, de grasiøse småbjørkene der borte lignet småpiker i hvite strømper som står i klynge sammen og skotter bort mot herlighetene på middagsbordet. Men einerne, det var dødens ubudne drabanter. Sannelig, dette kunne bli stoff til et helt dikt!

O! Kunne Amors glade øye,
når skjelmsk han hymens fryd …

– Kan presten si hvordan en skal få en hardt anfektet sjel til å tro nåden?

Savonius merket hvordan han hoppet til på setet. Det var bonden ved siden av ham som hadde brutt tausheten. Han måtte ha forstått at spørsmålet kom litt ubeleilig, for han fortsatte en smule usikkert:

– Ja, De må unnskylde … det var Johannes jeg mente … han som er syk. Han er anfektet så vi frykter for hans forstand. Alvorlig vakt har han vært lenge, gudelig har han alltid levd i det ytre og nådemidlene bruker han, men nå er det disse anfektelsene som er kommet. Det er som om alt lys er blitt borte for ham. Han ser bare sine misgjerninger, han graver fram alt som har vært glemt og tilgitt i tredve år. Det er som djevelen har gitt ham forheksede briller til å se alt som er skrømt og falskhet – og Gud skal vite at han ser skarpt. Det er så en selv vrir seg under sin usselhet når en hører ham. Men nåden ser han ikke. Han har øyne som en katt til å se i mørket, men han er blind for lyset.

Savonius satt og så mot grøftekanten. Noen geiterams gled forbi som uvirkelige drømmeblomster. Hva skulle han svare? Hva var det han var kommet opp i? Først gjaldt det å få et lite pusterom så han fikk tid til å tenke seg om.

– Har dere forsøkt å lese noe oppbyggelig for ham? sa han litt nølende.

– Lese? Bonden hørtes forundret ut. – Lese, det gjør vi naturligvis alltid hjemme, Og vi har lest mye for ham nå i det siste. Både Skriften og Salmeboken og Sjeleskatten. Men når et menneske er blitt slått med blindhet, slik som Johannes, da ser det bare trussel og dom og straff hva en så leser. Og vi er ulærde folk i Hyltamålen. Men nå tenkte vi at presten, som er en lærd mann, kunne undervise Johannes grundig om nådestandens kjennetegn hos en omvendt synder. Da må han jo forstå at han ikke kan være i slik sjelenød som han selv tror.

Savonius satt sammensunket. Hva var det de ventet av ham? Undervise om nådestandens kjennetegn hos en omvendt synder! Han hadde aldri i sitt liv hørt tale om noe slikt.

Han begynte å grave i hukommelsen. Brede, brune lærbind med tittelfelt i sort danset forbi ham. Noe videre grundig hadde han aldri tatt det med teologien. Det var de store filosofene som hadde interessert ham mest. Men i hele Leibniz’ Theodicée kunne han ikke huske en eneste linje som hadde det minste grann med dette å gjøre. I grunnen kunne han sette en tykk strek over alt det han hadde lest – kanskje unntatt Concordia Pia. Der sto det ganske bestemt noe om de forskrekkede samvittigheters angst. Men hva var det egentlig? Han angret at han hadde studert akkurat Concordia Pia så slurvete. Men han hadde alltid betraktet bekjennelsesskriftene som middelalderens etternølere, forståelige bare på bakgrunn av pavetidens mørke. Men her i Ödesjö var mørket kanskje fremdeles like tykt? Kanskje det var behov for så grove midler som theologia orthodoxa et vere lutherana for å få bukt med det?

Men nå var det jo liten hjelp i slike kirkehistoriske refleksjoner. Her gjaldt det først og fremst å redde seg ut av situasjonen med anseelsen i behold. Hva skulle han nå egentlig si når han kom inn til den syke?

Skriftetalen! Med forferdelse tenkte han på det utkastet han hadde tatt med seg i lærvesken. En poetisk betraktning av naturens skjønnhet som en åpenbaring av Forsynets vise og allgode verdensstyre. Meget fint, og vakkert tredelt: Først en påminning om liljene på marken som avglansen av et uskyldig hjertes renhet, så en erindring om den udødelige sjels vekst i dyd gjennom iherdig arbeid i sjelens urtegård og til sist en øm formaning til å la seg bevege til det sømmelige og rene gjennom Guds vise mildhet. På midtsommerdagen hadde denne talen vært riktig oppløftende i den sollyse og bjørkeløvsduftende kirken, og mamsell Babette hadde etterpå latt ham forstå at herr magisteren sikkert hadde både talent og dikterevne som hun håpet snart ville bli verdsatt etter fortjeneste. Men her! Den ulykkelige kapellanen så hjelpeløst framfor seg.

Veien hadde delt seg og smalnet. En bratt bakke førte opp i åsen. Marken var steinet og full av morenegrus, ingen grøfter var å se lenger, berg og blåbærris nådde like fram til hjulsporene. Det var som om villmarken fra begge kanter trengte på for å oversvømme og drukne den hjelpeløse lille veistrengen som menneskehender hadde spent gjennom urskogen. Rundt omkring sto granene himmelhøye og innfiltret i hverandre, fylt av sort mørke som tittet fram under granbaret med onde øyne.

Det var sikkert midnatt nå. En ensom fugl ropte, og de enkelte trærne smeltet sammen til en eneste avvisende og fiendtlig masse. Savonius syntes at de legemliggjorde hele denne uhyggelige historien som han mot sin vilje var blitt kastet inn i. Et eller annet sted der inne i den dype skogen lå altså dette gale mennesket som han skulle forsøke å trøste og berolige. Hadde han vært en fri student, hadde han ganske enkelt hoppet av kjerra. Men nå var han kapellan hos prosten Faltin, og hadde et omdømme å forsvare – eller i det minste muligheten til omdømme og karriere. Så han knyttet nevene under kappen, strammet seg opp og bestemte seg for å vise at han var situasjonen voksen.

Det lysnet langsomt i nord. De var ikke ferdig med stigningen ennå. Av og til gikk de oppover en bakke mens den tomme kjerra humpet og skranglet over steinene. Det var lenge siden de hadde møtt noen grinder. Det lot til at skogen var svært dyp.

I nattekjøligheten og skogluften var magisteren blitt ganske edru. Han kjente seg trett i bena, men hjernen var nesten uvirkelig klar. Noen ganger forsøkte han seg med et spørsmål til skyssbonden for å få litt mer greie på den syke. Innimellom prøvde han å tenke ut en ny skriftetale.

– Nå kan presten få sitte på helt fram. Nå bærer det nedover.

Savonius så opp. De hadde tydeligvis nådd det høyeste punktet på Hedingåsen. Foran seg så han ås etter ås i blånende uendelighet. I nordøst sto himmelen alt varmt gulrød under skybanken. Et vann lyste langt borte midt i skogmørket, og en tynn skodde steg opp fra myra.

Magisteren svingte seg opp i kjerra igjen. For andre gang denne underlige natten kjente han seg i harmoni med tilværelsen takket være naturen. Skogen var ingen fiende lenger. Også denne gudsforlatte utbygda hadde sin skjønnhet. Nå gjaldt det bare å klare den syke. Det var enda en brodd som satt igjen i hjertet.

Veien var en anelse bredere igjen. Stier kom til, noen plasser dukket fram i skogen, og den trette hesten, som hadde fått kjenning av stallen, lunket raskt nedover. Noen åpninger i skogen varslet om bebyggelse. Så fikk de øye på et grått uthus, veien rundet hjørnet av det, og bakenfor, midt på nakne bakken, lå et nesten kubeformet våningshus i to etasjer med små, kvadratiske vinduer. Taket skrånet svakt, og solide planker var spikret over hjørnene så de liknet kantede hjørnepilarer.

Savonius hadde akkurat satt foten på hjulnavet da døren ble revet opp innenfra og en forvåket kvinne med hårtjafsene nede i pannen kom ut.

– Så kom dere likevel! Gud være lovet!

– Han lever vel? spurte bonden med angst i stemmen.

– Ja, men det har vært nesten mer enn han kunne klare. At dere kom til slutt likevel! Velkommen, prest, Gud velsigne ham som kom. Kom nå inn.

Hun var alt inne. Savonius oppfattet så vidt at det var jordgulv i gangen. I neste øyeblikk sto han i rommet til venstre, en storstue av det vanlige slaget, som fylte halve huset. De tre ytterveggene hadde hver sitt lille, lave vindu. Et blekt lys skinte inn fra nord, men det var likevel svært mørkt. Luften var uutholdelig tykk. Den syke hadde tydeligvis ligget lenge der inne. Kroppslukt, uluftede sengefeller, matrester og smurt lær var noen av ingrediensene i den kvelende atmosfære som fikk magisteren til å rygge tilbake. Men han tok seg sammen.

I hjørnet borte til venstre sto en uttrekkssofa fylt av tepper og feller i vill uorden. Den syke lå med det ene kneet opptrukket. Bakom kunne en bare se en arm som var strakt opp, en unaturlig smal og hvit underarm med blå årer, kronet av en rent vanskapt stor hånd med hardbarket skinn, svarte porer og sprukken hud. De knudrete fingrene så ut til å ville gripe noe i luften. Med vill kraft sprikte de til hver sin kant, boret seg inn i det tomme intet, krummet seg som rovfuglklør og åpnet seg igjen for å gjenta den samme pinlig meningsløse bevegelsen.

For andre gang tok Savonius seg sammen. Han rev med vold og makt blikket vekk fra den kjempende hånden og lot det gli over detaljene rundt omkring: veggens blå og sorte stokker, spyttekoppen ved hodegjerdet fylt av et par einerkvister og en masse stinkende oppspytt, den gamle stolen med noen slitte bøker og en vannmugge på krakken.

Han trådte noen skritt nærmere og hørte sin egen stemme hilse et forsiktig: Guds fred!

Kjempehånden sank ned, og et ansikt hvor det hvite i øynene lyste, dukket fram i halvmørket lengst inne i hjørnet. Øynene var vidåpne av redsel, håret klistret seg fast i angstsvetten, den forvridde munnen var som et sort hull der en kunne skimte to gule tenner.

Dette er selve Angsten, tenkte Savonius, Angsten som stiger opp av Chaos’ ytterste mørke.

Uten at han riktig visste hvordan, havnet han på en stol som noen måtte ha skjøvet bort til ham bakfra. Han tok seg kraftig sammen og grep den fektende kjempehånden, som underlig nok lot seg bøye som et barns. Ru og grov, død som en trebit, lå den mellom magisterens fine hender.

En stund satt han stille uten å vite hva han skulle si. Så kom det over hans lepper – han visste knapt hvorfra:

– Guds fred ønsker jeg. Guds evige fred og velsignelse.

Den syke ristet på sitt store hode.

– Ikke for meg! Ikke for meg … Evig fortapelse, straff etter mine synders mål, vredesdommen og ildsluene, det er for meg. Til meg skal han si: Gå bort fra meg, du forbannede, til den evige ild!

– Men Gud er god, sa Savonius stille.

Den syke så rett opp i taket.

– Ja, Gud er god, svært god. Nettopp derfor er det ute med meg. Presten vet ikke hvor god Gud har vært mot meg. Han har søkt min sjel og bedt meg gå livets vei. Men jeg har ikke gjort det. Han har vist meg himmelens renhet. Men jeg når aldri dit. Jeg satt i Ravelunda kirke og hørte englene synge. Da så jeg min mor på kvinnebenken og tenkte: Hun er blitt gammel, mor, kanskje hun dør i vinter – da kommer jeg til å arve gården. Og mitt hjerte gråt for jeg så at jeg elsket de usle pengene høyere enn mor. Så kom soknepresten på prekestolen. Din feite gris! tenkte jeg. Spille kort kan du, og fiske ørret. Men fø Guds fattige lam med Ordet, det kan du ikke. Men jeg hadde ikke bedt for ham. Var det kjærlighet? … Jeg gikk på veien og så rugen bli moden. Da tenkte jeg: Så tett står ingen rug på husmannens magre steingrunn. Men all den gode jorden har rittmesteren tatt. Rik er han i denne verden, men i helvete kommer han til å brenne. Var det kjærlighet?

Johannes hadde plutselig vendt sine feberhete øyne mot presten og så gjennomtrengende på ham.

– Slik er det med meg, prest. Dag etter dag, stund etter stund: Synd på synd og ikke annet enn synd!

– Men Gud vil ingen synders død, kom det over Savonius’ lepper.

– … men at han omvender seg og gjør bot, utfylte den syke. Derfor er det ute med meg. I tredve år har Gud tilbudt meg omvendelse og bot. I tredve år har jeg vært på den veien. Men fram kommer jeg aldri. Har jeg omvendt meg? Nei! Klaget og ropt har jeg. Men hjertet er like ondt. Falskhet og mørke der inne, skinn og skrømt utenpå …

– Men bekjenn da dine synder, så vil Gud tilgi! Savonius prøvde å gjøre sin stemme så fast han kunne.

– Bekjenne … sa Johannes, og hodet sank tilbake i en grenseløs tretthet. Det var ikke lenger angst i blikket, det var en sloknet fortvilelse som var nesten enda mer uutholdelig. Han stirret opp med døde øyne. – I tredve år har jeg bekjent mine synder, det vet du, Herre. Og du tilga alt … saltet som jeg hadde stjålet, tiuren jeg tok i snare, hor og bannskap, det var tilgitt alt sammen. Den dagen var det som lerkesang i kirken, og du talte selv, Herre, da presten leste tilgivelsen. Den dagen bøyde jeg kne ved Börsebo-grinden, og salighet og fred lå som solskinn i gresset. Herre, alt dette gjorde du. Den gangen trodde jeg at jeg var din egen. Men steinhjertet satt der fremdeles. Det uomskårne, utro steinhjertet, det var like ondt. Jeg gråt og bekjente – og du tilga på nytt. Jeg kom med ny bekjennelse. Du var stor i nåde, Herre. Tyve ganger, femti ganger – men jeg ble ikke bedre. Da ble nådens dør stengt. Den som omvender seg og tror, skal gå inn i riket. Men jeg kan ikke omvende meg …

Savonius’ hjerne arbeidet fortvilet. Mannen snakket ganske sikkert i feberørske, hånden var svært varm. Likevel kunne han ane en viss sammenheng i fantasiene hans, en slags uhyggelig logikk. At syndere kunne angre og få tilgivelse, det visste jo magisteren, selv om han ikke egentlig hadde trodd det forekom annet enn i form av den obligatoriske absolusjonen av ekteskapsbrytere i sakristiet. Men denne mannen hadde tydelig nok for lenge siden angret sine synder, som forresten ikke lot til å ha vært så forferdelig alvorlige. Hvorfor i all verden tvilte han da på nåden? At man kunne tvile på miraklene eller på sakramentene, på Adam og syndefallet og helvete, det forsto Savonius utmerket godt. Mot slik tvil var han godt rustet med opplyste forklaringer. Men nåden – den var jo det selvfølgeligste av alt. Måtte ikke alle som trodde på den høyeste Gud også erkjenne at han var god! Kunne ikke Voltaire selv brukes som bevis for det? Men hvordan skulle han få dette underlige mennesket til å forstå det?

Plutselig kom Savonius til å tenke på hva skyssbonden hadde sagt: Fikk Johannes bare undervisning om nådestandens kjennetegn, så måtte han jo forstå at han ikke kunne være i noen sjelefare. Den gode mann hadde øyensynlig rett; Det var åpenbart at Johannes hadde ganske unødige bekymringer. Men disse bruddstykkene av et menneskeliv som danset forbi mens han snakket i feberørske, viste en gudsfrykt så alvorlig og dyp at Savonius knapt kunne huske å ha sett noe liknende. Hele denne sjelen var besatt av spørsmålet om Gud, det var klart, men hvorfor kunne han ikke forstå at Gud var god? Hvordan kunne han tvinge ham til å forstå at han ikke hadde noe å frykte?

Savonius reiste seg, samlet all sin prestelige myndighet, la sin smale hånd så tungt han kunne på Johannes’ skulder og sa:

– Johannes i Börsebo, jeg sier deg: Om noen her i denne bygda kommer til å dø salig, så er det deg!

Den syke så opp. Et flakkende glimt av håp lyste i øynene hans.

– Hvordan da?

– Du er en bedre og redeligere sjel enn noen andre jeg har truffet.

Da sloknet det lille lyset i Johannes’ øyne. Med gjennomtrengende alvor så han på presten.

– Dommeren skal ikke dømme sjelen etter de andre sjelene. Bøkene skal lukkes og åpnes, og de døde skal dømmes etter det som er skrevet i bøkene. For hvert unyttig ord som menneskene har talt, skal de gjøre regnskap på dommens dag. Og min dom står alt fast.

Savonius sto med armene hengende slapt ned. Overfor denne uhyggelige logikken var han maktesløs. Egentlig hadde jo mannen rett. Naturligvis skulle alle dømmes etter sine egne gjerninger. Han hadde selv prekt over det ordet i skriftetalen på fastelavnssøndag. Men noen angst hadde han ikke kjent.

Rådvill satte han seg ned. Kanskje han skulle lese noe? Han grep etter bøkene på det slitte stolsetet foran seg. Der lå jo en salmebok. Han tok det velbrukte brune bindet i hånden og drøyde et øyeblikk … Noe om anfektelse og trøst i nøden skulle vel passe, men hvor sto nå det?

Han behøvde ikke lete. Salmebokens snitt var helt svart og fettete, og flere steder var det fordypninger som kom av at det myke papiret var blitt frynsete i kanten. Han satte tommelen i den første innskjæringen og slo straks opp kapittelet «Salmer i bedrøvelse, kors og anfektelse». Men så satt han lenge ubevegelig. Bladene var så velbrukte at de langsomt mørknet. Den frynsete ytterkanten var svartbrun, siden gikk fargen over i blekere gult. Hundre og atter hundre ganger måtte disse bladene ha vært snudd av jordete hender. I tredve år har jeg vært på den veien, hadde Johannes sagt. Var dette sporene etter vandringen hans? Savonius la stille salmeboken tilbake. Han skjønte jo at det ikke ville nytte noe å lese en av disse salmene som den syke selv måtte ha lest tusen ganger uten å finne legedom for sin fortvilelse. Han kjente seg uverdig til å lese noe her. Han tenkte på sin egen fine salmebok med de vakre hvite bladene, glatte og urørte som lakenene i en seng som aldri har vært brukt.

Plutselig merket han at noen så på ham. Han snudde hodet – han hadde jo nesten glemt folket som hørte gården til. Kvinnen, som tydeligvis var Petrus’ hustru og altså søster til den syke, satt på sofalokket borte i det andre hjørnet av stuen. Det var hun som hadde sett så intenst på presten at han måtte snu hodet. Øynene hennes var vidåpne og lå dypt, med mørke nattevåksringer. Blikket som nå hvilte på presten, var klokt, men bedrøvet. Skuldrene var slapt nedsunkne, hendene lå døde i fanget, hele skikkelsen talte om en stor skuffelse, et siste håp som var styrtet i grus. Og så disse store, bedrøvede øynene fulle av bebreidelse!

Savonius vendte ansiktet bort og kjente at han ble rød. Han ante hva kvinnen tenkte. Han ante hva hun måtte ha gått igjennom i natt i ensomheten med den syke da mørket falt på og mannen aldri kom hjem. Og så endelig hjelpen … Men hvilken hjelp?

En ny, plagsom tanke brøt fram i magisterens hjerne. Hva tenkte egentlig disse menneskene om ham? Han tenkte på gavottmelodien som strømmet ut gjennom vinduet som en avskjedshilsen fra prostegården. Den måtte ha lydt underlig i øret på skyssbonden, som i dager og netter hadde lyttet til Johannes’ febersyke kamp mot anfektelsene. Han husket sin egen uvilje mot å følge med. Hva tenkte bonden som hadde jagd hele dagen, først til Nes og så til Ödesjö, for å få tak i en prest? Og hva tenkte kvinnen der borte? Savonius kikket fortvilet ned på skoene sine. Han hadde ikke brydd seg med å bytte bukser, men hadde fremdeles knestrømper, lave spennesko og røde båndroser ved knærne. Han ville selv ha blitt forarget om noen hadde gått til alters i det antrekket. Forresten – han tok seg om halsen. Jo, han hadde jo ennå den jålete, blå halsduken knyttet rundt kragen. Ikke engang den hadde han byttet med en hvit. Hva tenkte egentlig disse menneskene om ham?

Han skottet bort på Petrus – i motsatt retning av der hvor kvinnen satt, for å slippe å møte blikket hennes en gang til. Han måtte vri ganske mye på hodet før han fikk øye på ham borte ved den åpne grua midt på innerveggen. Det sto en liten trestol der, og ved den hadde Petrus sunket på kne med albuene på setet og hodet boret ned i hendene.

Magisteren vendte forlegen hodet tilbake. Hvor lenge hadde Petrus ligget slik? Han ba altså – og han, Henrik Samuel Savonius, magister ved det vidt berømte filosofiske fakultet i Uppsala og det hellige Ordets tjener, han hadde ikke bedt en eneste liten bønn etter at han trådte inn i dette huset. Ikke på veien hit heller forresten, ja, ikke engang på rommet sitt før avreisen. Når ba han egentlig sist? Det måtte ha vært ved husandakten i går morges – skjønt det spørs om han ba da engang!

Hans første impuls var å bøye hodet i hendene og prøve å be. Om ikke kvinnen hadde sett på ham, hadde han vel gjort det. Men nå sjenerte han seg for å vise at han lærte av en bondes eksempel. Han ble sittende helt stiv.

Den syke hadde trukket opp sine store hender og foldet dem under haken. Øynene var lukket, han snakket i ørske:

– Nå står Johannes og ber i hagen på Mysebakka … Vinden blåser og englene lytter: Hvordan ber Johannes i dag? … Stemmen sank til en hvisking: Herre, jeg ber deg for skredderen i Hultet. Han slår sin hustru og melker vår ku og sprer giftig snakk om vår Anna … Stemmen gled igjen tilbake til sitt normale leie: Slik ber Johannes, og englene nikker og smiler, for Johannes ber for sin uvenn … Men når Johannes har sagt amen, og sitter og spikker på sin tresko, kommer tankene tilbake, og Johannes ser hvordan lensmannen kommer gående i skogen og finner skredderens brennevinskanne og tar ham til tinget, og dommeren setter skredderen i fengsel, og den tanken gjør godt i Johannes’ onde hjerte … Nå går solen bak skyen og det faller kaldt, kaldt regn. Det er englene som gråter. Johannes har et uomskåret hjerte, sier de, han er hard, selv om Gud har vært så god mot ham. Han er like skadefro som Gud er barmhjertig. Derfor skal han døden dø og kommer aldri, aldri hit … Hvor er den som får stige opp på ditt hellige berg? Den som har et rent hjerte – men aldri, aldri jeg.

– Ti, Johannes! Ti!

Det var kvinnen som ropte. Hun satt med haken støttet i hendene og stirret fortsatt framfor seg. Øynene var blanke av tårer.

– De er av samme slekt, tenkte Savonius. Sett at nå også hun blir gal!

Han kjente seg ulykkelig og fortvilet, nesten fysisk syk. Hele scenen, den sykes vanviddsfantasier med sin ubønnhørlige logikk, kvinnens forgråtte, utvåkede ansikt, den kvelende luften og stanken fra spyttebakken ved foten hans – det ble for mye for ham. Han reiste seg og gikk usikkert mot døren. Ansiktet hans måtte ha vært kritthvitt. Knapt var han kommet ut på tunet, før motviljen og kvelningene utløste seg i voldsomme brekninger.

Der sto altså kapellanen i Ödesjö, i knebukser og elegante sko med blå silkehalsduk over kalvekrysset og en liten kniplingsmansjett stikkende fram under det svarte kjoleermet, lent mot det ene hjørnet på Petrusgården i Hyltamålens landsby. Han hadde ikke kraft igjen til å se det komiske i situasjonen. Alt var bare skam og ydmykelse. Solen lyste allerede, fuglenes morgenjubel fylte luften, en brønnstang gnisset etsteds bak fjøset lenger nede i landsbyen.

Savonius gjorde en blek grimase og tørket seg med lommetørkleet. Nå måtte jo de der inne tro at han hadde drukket for mye i går. Snart ville skandalen gå utover hele soknet. Og forresten – i går da han klatret opp i kjerra, hadde han virkelig ikke vært helt edru. Var dette illebefinnendet kanskje et ledd i Forsynets måte å tukte sine barn på?

Det var iallfall slutt med magisterens siste forsett om å takle denne situasjonen. Han satte seg på kanten av brønnen og gjemte ansiktet i hendene – og gråt som et barn. Han var dødstrett i kropp og sjel, syk og hjelpeløs og kjente bare en heftig lengsel tilbake til lesekammeret sitt i Uppsala.

– Er Johannes alt død, herr pastor?

Savonius fór sammen og så opp. Det var en helt ny stemme, en kvinnestemme, en varm og dyp alt. Den fremmede måtte ha kommet veien nedenfra. Hun bar ennå skautet over det sorte tilbakestrøkne håret. Ansiktet var middelaldrende, klokt, med milde, vennlige trekk.

Savonius’ ansikt måtte ha røpet hans forvirring, for kvinnen fortsatte forklarende:

– Det er Katrina Filip i Hersmålen. De har bedt at jeg skulle komme fordi det var så tungt. Vi har vært naboer før. Men nå er han vel alt hjemme?

Det lå et engstelig tonefall i spørsmålet og enda mer i de barneklare øynene. Savonius forsto at hun troskyldig tolket hans underlige oppførsel som sorg over Johannes’ død. Om hun bare hadde kunnet få bli i den troen!

– Johannes lever, sa han hest, – men det er dårlig med ham, svært dårlig.

Kvinnen nikket taust og gikk inn i huset. Magisteren satt et øyeblikk ubesluttsom tilbake. Så reiste han seg og gikk med usikre og langsomme skritt etter henne. Er jeg selv til stede, så snakker de iallfall ikke vondt om meg, tenkte han. Rett innenfor døren sank han ned på en stol.

Den fremmede kvinnen sto alt ved sengen. Petrus’ hustru bøyde seg ned og ropte i den sykes øre:

– Johannes du må våkne! Katrina er her! Katrina, hører du!

Den syke var tydeligvis igjen ved sans og samling.

– Katrina … det var snilt av deg … Du er god, Katrina. Gud skal lønne deg. Og meg skal han straffe. Så blir han høy og blir funnet rettferdig i alle sine dommer. Men for meg går det ille … Katrina, hvorfor er det ikke som før? Husker du da vi sang Moses’ og Lammets viser? Da frydet mitt hjerte seg i Gud. Men det ble aldri rent. Katrina, jeg er en synder, en stor synder!

– Ja, Johannes, det er du. Men Jesus er en enda større Frelser.

Den syke pustet noen ganger før han svarte. Det var som om han tenkte over noe.

– Ja, han er en stor Frelser for den som lar seg frelse. Men mitt hjerte er ikke rent, mitt sinn er ondt, jeg har ikke det nye sinnet.

– De som er friske trenger ikke til lege, men de som er syke. Han er ikke kommet for å kalle rettferdige, men syndere.

– Ja, til omvendelse står det, Katrina. Det er omvendelsen og helliggjørelsen jeg mangler.

– Det er ikke omvendelse du mangler, Johannes, men tro. Omvendelsens vei har du vandret i tredve år.

– Og ennå ikke kommet fram!

– Johannes, sa kvinnen nesten strengt. Svar meg på en ting: Ville du gjerne at hjertet ditt var rent?

– Ja, ved Gud, Katrina, det ville jeg.

– Da er din omvendelse også så sann som den kan være hos et gjennomfordervet Adams barn her på jorden. Med omvendelsen er det ingen fare hos deg. Men du har holdt på å komme vekk fra troen.

– Hva skal jeg tro da, Katrina?

– Du skal tro dette levende Guds ord: Den som ikke har gjerninger, men tror på ham som rettferdiggjør den ugudelige, ham regnes hans tro til rettferdighet. Inntil denne dag har du trodd på gjerningene, og du har sett på ditt hjerte – og du ser bare synd og elendighet, fordi Gud har smurt dine øyne med Åndens øyensalve til å se sannheten. Har du synd i ditt hjerte, Johannes?

– Ja, svarte den syke redd, mye synd, altfor mye …

– Bare det viser deg klart at Gud ikke har forlatt deg, sa kvinnen fast. – Å se sin synd slik, det kan bare den som eier Den Hellige Ånd.

– Mener du, Katrina, at det kunne være et Guds verk at hjertet mitt er så urent?

– Ikke at hjertet ditt er urent – det er syndens verk – men at du ser det nå, det er Guds verk.

– Men hvorfor har jeg da ikke fått et rent hjerte?

– For at du skal lære å elske Jesus, sa kvinnen like rolig som før.

Borte i hjørnet hadde Savonius løftet sitt verkende hode. Med spent oppmerksomhet fulgte han ordvekslingen ved sengen. Petrus sto nå ved fotenden, hans hustru hadde sunket ned på en stol. Katrina satt på sengekanten. Til sin forbauselse så magisteren at den sykes hender var kommet til ro. De lå brede og grove på teppet, helt ubevegelige. Øynene hans hang fast ved kvinnens lepper.

– Hva mener du, Katrina?

– Jeg mener det, Johannes, at om du hadde fått et rent hjerte og dermed hadde kunnet fortjene saligheten – hva skulle du da med Frelseren? Om loven hadde kunnet frelse en eneste en av oss, da hadde vel ikke Jesus trengt å dø på korset? Men nå virker loven vrede, og med sine hellige bud får Gud hver eneste munn til å tie, og lar hele verden stå der med skammen.

Den syke var blitt helt stille. Søsteren viftet nå og da bort fluene fra ansiktet hans, ellers var det ingen som rørte seg.

– Har du noe mer å si, Katrina?

– Ja, en ting til, Johannes: Se det Guds lam som bærer bort verdens synder.

Den syke lå stille en stund.

– Mener du … mener du at han også tar bort den synden som bor i mitt urene hjerte?

– Ja, all den synden sonet han da han døde i ditt sted.

– Men jeg har den jo her fremdeles?

– Ja, like så visst som Paulus også hadde den der fremdeles. Har du aldri lest dette: Jeg vet at i meg, det er i mitt kjød, bor det intet godt. Viljen har jeg, men å gjøre det gode makter jeg ikke.

– Ja, slik er det, hvisket Johannes.

– Slik har det alltid vært for oss og for alle andre. I hans sår har vi fått legedom. Han er forsoningen for våre og for hele verdens synder.

Den syke lå åndeløst stille. Så hvisket han:

– Ett ord til, Katrina, et fast ord – og jeg tror det.

Kvinnen reiste seg rolig, tok bibelen med låsen som lå på bordet, satte seg igjen, åpnet den og leste:

– Alle har syndet og fattes Guds ære. Og de blir rettferdiggjort uforskyldt av hans nåde ved forløsningen i Jesus Kristus.

– Amen. Jeg tror! sa Johannes knapt hørlig. Katrina reiste seg og la bibelen tilbake.

– Nå er Guds verk skjedd. Nå skal du be presten at han betjener deg med det hellige sakramente.

Johannes nikket sakte: – På ditt ord, Herre, kaster jeg ut garnet. Han så på sin søster: – Vil du be presten?

Savonius hadde alt reist seg. Tankene tumlet rundt i hodet på ham. Om han kunne forstå seg på disse menneskene! Det ene øyeblikk behandlet de ham som luft, i neste øyeblikk sto de foran ham med alle tegn på ærbødighet, akkurat som om han ikke nettopp totalt hadde mislykkes i det som de hadde utført for hans øyne.

– Herr pastor? Det var Petrus som talte. – Det er to mil til kirken for oss, og så er han bror til kona mi, og kanskje dette er siste gangen. Vil presten tillate at vi får nyte Herrens legeme og blod sammen med Johannes?

Magisteren nikket stumt. Men at de ville! Han lette i vesken og fant fram alterboken og kappen. Så åpnet han soknebudsstellet, stilte kalken på bordet og helte i vinen. De andre hadde stille gjort i stand Johannes’ seng, lagt en pute bak ryggen hans og ordnet litt ellers i rommet. Nå satt de på hver sin stol.

Savonius samlet sine tanker. Skriftetalen – ja, den hadde Gud selv holdt nå, den kunne han hoppe over. Han foldet hendene og ba en stille bønn. Han ba virkelig – en famlende og hjelpeløs bønn, forvirret og full av lengsel. Så åpnet han alterbokens røde permer, gikk fram til sengen og leste:

– Kjære bror, vær ved godt mot og bekjenn dine synder for Gud, din himmelske far …

Johannes hadde foldet hendene sine. Øynene så rett opp mot taket. Savonius så engstelig på ham, bladde to sider fram og fant den bønnen som skulle leses når den syke er svært svak. Han begynte langsomt og alvorlig.

– Jeg fattige, syndige menneske …

De tre andre gled ned fra sine stoler. Knelende på bare gulvet, med foldede hender og dypt bøyde hoder leste de stille med. Også Johannes rørte leppene.

– … Jeg har på mangfoldige måter syndet mot deg og dine hellige budord, både med tanker ord og gjerninger …

Savonius kunne ikke ta øynene fra Johannes. – Nå kommer det igjen, tenkte han forskrekket. Det var som om skylden hadde lagt seg som en mørk masse på pannen hans, og en hemmelig angst på ny trakk rynkene sammen omkring neseroten. Med frykt i hjertet leste magisteren videre. Han nådde endelig fram til ordene: «fly til din ubegripelige barmhjertighet og Frelserens, Jesu Kristi fortjeneste». Han ropte det nesten ut. Det var som å gripe om en søyle.

Så var syndsbekjennelsen over, og Savonius spurte i henhold til ritualet:

– Tror du at Gud har gitt forkynnerembetet makt i sin menighet gjennom sitt hellige ord til å forlate syndene, og at min forlatelse er Guds forlatelse?

– Ja, svarte Johannes så fast og naturlig at Savonius først nå forsto at det var et virkelig spørsmål, et levende spørsmål som rommet en virkelighet på liv og død, det som han nå leste opp av boken.

Han rettet seg opp. Fortsettelsen leste han ikke. Han sa den naturlig og myndig, med ett viss på at langt bortenfor sine akademiske eksamener, hadde han fått fullmakt til å si det:

– Deg skje som du tror! Etter vår Herre Jesu Kristi befaling tilsier jeg deg alle dine synders nådige forlatelse i Faderens, Sønnens og Den Hellige Ånds navn. Amen! Johannes lå helt stille med lukkede øyne. Rynkene rundt munnen og mellom øyenbrynene var blitt slettet ut av en usynlig hånd. Var det et smil som spilte på leppene? Et barns smil, tenkte Savonius, et svært lykkelig barns smil.

Han leste nå nattverdsformaningen og trosspørsmålene, videre innstiftelsesordene over brødet og kalken. Med de hellige ordene vendte hans trygghet tilbake. Her hvilte jo ingenting på ham selv lenger. Her sto han som et ubetydelig redskap, et navnløst ledd i den lange rekken av hender som Kristus hadde benyttet seg av ned gjennom tidene for å rekke sine gaver til menneskene. For første gang kjente han det som en lindring og ikke som en tvang å ganske enkelt få være en kirkens tjener, uten noe av seg selv å komme med og uten annen ros å strebe etter enn redelig å forvalte en hellig arv.

Han delte ut brødet. Ved å bryte en av oblatene fikk han det til å rekke rundt til alle. Så bar han kalken rundt. Da begynte Johannes plutselig å tale med sin underlig fraværende stemme:

– Hysj … hører du ikke orglet? Det hviner av hvite vinger, det bruser av store vann. Nå sitter Johannes i Ravelunda kirke, og aldri før har organisten spilt slik. Nå synger de: Hellig, hellig, hellig er Herren Sebaot. All jorden er full av hans ære. På alteret står Herrens kalk og lyser som ild. Men veggen er av krystall, og kirken er uten tak, og himmelens engler farer opp og ned. De bøyer seg for kalken, de skjuler sine ansikter, de sier: Velsignet være han som kommer i Herrens navn … Nå tar en erkeengel kalken i sin hånd. Den er som ild. Nå kommer han imot meg, det spraker om hans fingrer, han brenner meg til døde!

Johannes la den ene av sine grove hender med baksiden over øynene, som om han var blendet av et sterkt lys. Med den andre slo han fra seg. Men så sank hendene ned, han ble helt rolig og hvisket:

– Du ville bare rense, Herre, rense og forsone. Du ville bare frelse, og nå sier din engel: Se, når denne har rørt ved dine lepper, da er du renset fra synden og kan skue den levende Gud.

– Han er fra seg selv, hvisket søsteren. Gud bevare hans forstand!

– Han er klokere enn noen av oss andre, svarte Savonius sterkt. La oss takke og be!

Han ba takksigelseskollekten og velsignelsen. Så stemte han i: Nå la oss takke Gud. De andre sang med, ennå knelende.

Enda en stund bøyde de kne i stille bønn. Det var som om de alle var blitt for overveldet av noe usynlig til å kunne reise seg. Johannes lå stille i sengen og lot til å sove.

Da de endelig reiste seg, begynte kvinnen å snakke om frokost. Savonius avslo det. Han ville hjem snarest mulig. Han kvidde seg litt for å dra den gode Petrus ut på landeveien igjen, ikke minst fordi svogeren kunne dø innen kvelden. Men så slo det ham at han måtte kunne nå storveien lenger nede i bygda og komme hjem den omveien med leieskyss. Det skulle være en knapp mil til Hester. Derfra visste han at han kunne få skyss til Ödesjö. Så ble det til at Petrus skulle kjøre til gjestgiveren i Hester. Dermed skulle hans plikt være regnet som oppfylt.

Hustruen sendte et takknemlig blikk mot presten. Det var tydelig at hun var glad for å få mannen tilbake så snart. Savonius gledet seg også. Om han hadde vist seg som en ussel prest, kunne han kanskje likevel være et hyggelig menneske.

Avskjeden ble kort, uten mange ord. Magisteren speidet etter et stenk av ironi i disse menneskenes underlige ærbødighet for sin prest, men fant ikke noe mistenkelig. Katrina skulle bli der, forsto han. Hun gjorde jo også mer nytte enn han, om den syke skulle bli uregjerlig igjen.

Så bar det nok engang i vei. Den taktfaste gnissingen i seletøyet og hjulene som knaste i sanden, var det eneste som brøt stillheten. Magisteren merket at det gikk langsommere enn før, til tross for at det stadig bar nedover. Før hadde bondens pisk vært i målbevisst bevegelse, ikke ubarmhjertig og hissig, men med en iherdig evne til å få mest mulig ut av hesten. Nå hang den slapt ned. Savonius forsto forskjellen. Før gjaldt det å komme til unnsetning, nå var slaget over. Det var mening i alt. Og disse menneskene tenkte på andre. Også det var en forskjell mellom dem og ham selv. Han tenkte med skam på at han nettopp helt hadde glemt at Petrus kunne trengt å få seg litt mat før han igjen satte seg på kuskebukken.

Han skottet bort på bonden ved siden av seg. Ansiktet var lukket og innadvendt. Kjaken skjøt kraftig fram, det mørke håret falt ned i en tett krans bak ørene. Magisteren fikk en plutselig interesse for den livsskjebnen som kunne ha formet disse karakterer. Han ville spørre – ja, hvordan skulle han uttrykke det?

– Si meg, Petrus … hva kommer det av at dere der oppe i Hyltamålen er så … så … jeg mener, at dere leser Guds ord og ber slik som dere gjør?

Ved seg selv tenkte han: Om en lege skulle være så klønete når det gjaldt å spørre sine pasienter om kroppen deres som du er når det gjelder å forhøre seg om sjelen, da var han rett og slett udugelig. Duger du egentlig til prest?

Petrus tok spørsmålet opp med nøktern naturlighet.

– Det begynte med svigermor, sa han. – Hun tjente som ung nede på Kalmar-kanten og ble vakt av Elfving. Det var noe særlig med svigermor, hun kunne synge og fortelle slik at en så levende bilder på veggen. Johannes har arvet mye fra henne. Da jeg lærte min Anna å kjenne, fikk jeg være med om søndagskveldene når svigerfar leste i Sjeleskatten, og vi sang sammen, og så kom jeg også inn på veien.

– Og Katrina?

– Med henne er det annerledes. Hun er barnefødt nordpå. Der hadde de en prest som drev mer på med forsoningen enn Elfving, og av ham er det Katrina har lært å forstå dette med nåden … I tre år var vi naboer. Hos Katrina hadde de Martin Luthers kirkepostille, vi hadde Skriften og Sjeleskatten. Hver måned byttet vi … Men nå har vi bodd på hver vår kant i mange år.

Savonius satt taus igjen. En helt ny verden hadde åpnet seg for ham denne natten. Det var som om ingen bruer førte over fra denne verden til hans gamle. På den ene siden intelligens og ynde, det spirituelle smilet over verdens dårskap, dampen fra varme punsjeboller og spinettets sprø klang. Der var kanefartens fakkelskinn og duften fra syrinhekkene, trippende silkesko langs hagegangenes sirlige buer, elskverdighet og ironi i smukk forening – og i bakgrunnen: et godt embetes ventende lykkeverden med mange tjenestefolk, egen kusk og doktorhatt. Det var noe mer også: Det var kamp for folkeopplysning og koppevaksinasjon, barneskoler og bedre jordbruk, politiske nyheter og kommunalt selvstyre. Og til slutt systemets toppunkt: den Høyeste Fornuft, den vise, gode Gud, som av oss forlangte et dydig liv etter fornuftens retningslinjer.

Den andre verden hadde Savonius hittil så vidt streifet. Den levde der nede i folket, denne grå og brune massen som utbredte seg for hans føtter med sin stramme lukt av stall og fuktig ull når han sto på prekestolen. Han hadde vært i berøring med den ved alterringen når han rakte sakramentet til alle disse grove munnene, som han foraktet like mye når de lå der i salig enfold, som når de duftet av snus og finkel. Han hadde møtt den på nytt ved døpefonten når gudmødrene rotet opp i sine barnebylter, og han hadde den fornøyelse å stå der midt i duften av bleier og stekefett for å døpe enda et lite rødrynket vesen. Nå var han plutselig blitt kastet gjennom skillemuren, og hadde fått se hele denne verdenen innenfra.

Han forsto at han var kommet til et punkt der spørsmålet om Gud var mer levende enn ellers – men det burde det jo ha vært også i de teologiske og geistlige kretser hvor han hittil hadde levd! Og likevel syntes han at han i disse korte morgentimene hadde lært mer om virkelig gudsfrykt enn i hele sitt tidligere liv. Her var spørsmålet om sjelens frelse fylt av alvor og virkelighet. Ja, selve frelsen var jo en virkelighet som nesten kunne sees. Egentlig hadde han lest om alt dette i Uppsala, egentlig talte han jo om det i alle disse gamle ordene og vendingene som alterboken inneholdt. Men hittil hadde han bare betraktet dem som en slags ærverdige symboler for en høyere virkelighet som var Forsynet med dets naturlige lover og etiske prinsipper. Når han satt her på kjerra, var det som om Gud hadde vært like fjern og opphøyd for ham som den skyfrie høye sommerhimmelen der oppe – uendelig majestetisk, blid i sin sommervarme, men akk, så fjern! For disse menneskene var Gud også jorden og hverdagen. Gud var dem like nær inn på livet som bibelen på bordet og klærne på kroppen, han var virkelig som åkerjorden og steinen i fjellet. Hans vrede var en stormvind og en frost, hans barmhjertighet en herlig sabbatsmorgen. For dem var alt nært og håndgripelig. Og samtidig hadde de himmelens uendelighet urokket over seg.

Og hva var nå best?

Savonius var blitt unaturlig klartenkt igjen. Hans utslitte kropp var falt sammen i en behagelig sløvhet på kuskebukken, men tankene var gjennomsiktige som glass. I den tidlige morgensolen var det som tingene avslørte sitt virkelige vesen. Veien bar nå nedover dalen, lysninger sprengte seg inn i skogen, ved gjerdene hørte han melken suse i spannene, morgenrøyken steg over landsbyen, og folk drev og kjørte høy på jordet. Ovenfor sto julihimmelen uten en skydott.

Bare himmel, det ble likevel temmelig tomt, tenkte Savonius. Akkurat så tomt som min tro hittil har vært. Bare himmelen … Glassklar fornuft, høye, gjennomsiktige ideer, evige prinsipper: Gud, Dyd, Udødelighet. Men her nede går livet sin egen gang: fransk kjøkken, selskaper, spirituelle vers, siste kongelige forordning om sparsommelighet, nyhetene fra Finland – og så på søndag formiddag en liten tale om den Høyestes gode nådesbevisninger.

De svingte inn på landsbyveien i Hester. Sollyset danset i lindekronene. Han kjente nesten på kroppen hvordan himmelens varme solflod bredte seg utover jorden og ble sugd opp av gress og blomster, hvordan den gikk inn i skapningen som en varmende, livgivende og oppadstrebende kraft. Slik måtte det være med himmelen! Ned skulle den, inn i det skapte, inn i brede strømmer på trebordet i kjøkkenet, inn gjennom fjøsdøren og stabbursgluggen for å føde liv som skulle kjempe og frelses. Ikke over jorden og skittet, men midt i det! Ikke bortenfor den grå, illeluktende massen under prekestolen, men dypt inn i dens rekker. Ikke bakom prestegårdsgjerdet eller herregårdens porter, men nettopp her hvor uthusene sto og lutet sine falleferdige tak mot hverandre, og gjødselvannet sildret i en svart bekk ut fra stallen.

Kjerra hadde stanset utenfor gjestgiveriet.

Savonius kom plutselig til å tenke på at han hadde glemt det viktigste. Han hadde jo tenkt å unnskylde sin underlige oppførsel på en forsiktig måte og forsøke å få bonden til å røpe hva han innerst inne mente om presten. Nå sto han der skamfull og usikker ved kjerra og husket igjen med pinlig klarhet alle detaljene i sin ynkelige, mislykkede oppgave.

– Farvel da, Petrus, sa han litt famlende. – Takk for skyssen. Jeg er lei for at jeg ikke kunne gjøre mer for Johannes.

– Mer? Petrus så spørrende på ham. – Har ikke pastoren gitt ham Kristi legeme og blod? Har ikke pastoren brukt den velsignede nøklemakten som kommer fra Gud? Kan et menneske gjøre noe mer?

– Det gjorde ikke jeg, svarte Savonius, og han mente det ærlig. – Trøste ham kunne jeg ikke.

– Det kan ingen annen enn Gud og det redskapet han utvelger. Tiden er ikke fullbyrdet, men den kommer.

– Hva mener du, Petrus?

Bonden så lenge ned mot jorden:

– Det tilkommer ikke meg å råde en Herrens tjener, sa han. Men om presten vil ta imot det fra Gud, så står det et trøsteord skrevet hos Sankt Lukas i det 22. kapitelet og det 32. vers.

Savonius lette i hukommelsen.

– Hva er det for et ord du mener, Petrus?

– Fra meg skal det ikke komme, sa bonden unnvikende. – Det er for stort for meg. Men fra Herren kan det mottas til velsignelse.

Han bøyde seg dypt og klatret opp i kjerra. Akkurat da han samlet tømmene, kjente Savonius at han ennå ikke var moden til å skilles fra denne underlige mannen. Han tok et langt skritt fram mot kjerra, la hånden på vognkanten, så bonden fast inn i ansiktet og sa:

– Be for meg, Petrus!

Bonden møtte rolig prestens blikk. Det gikk en nesten umerkelig lysning over det lukkede ansiktet.

– Det har vi alt gjort. Og om presten vil, skal vi fortsette – med glede.

– Takk! sa Savonius og svingte helt om på hælen. Ettertenksomt gikk han opp mot gjestgiveriet. For seg selv mumlet han: – To og tyve og to og tredve, to og tyve og to og tredve …

På Ödesjö prostegård hadde livet våknet som vanlig. Hønse-Maja-Lena gikk sin morgenrunde, pikene begynte å rydde opp i storsalen og flytte alle stolene tilbake på plass, grytene skramlet på kjøkkenet, melken ble båret inn og en behagelig duft av stekte poteter strømmet ut i gangen. Freden ble ikke brutt før Hedvig bar opp et brett med smørbrød og tyntøl til kapellanværelset og fant det tomt. Så nødig hun enn ville det, måtte hun trippe bort til prostens soveværelsesdør, banke på og opplyse om forholdet.

Prosten tenkte på Hedingbakkene og ante uråd. Det skulle ikke mer til enn en søvnig kusk og en trettkjørt hest, så kunne ulykken være ute her. Høyt sa han bare:

– Jeg tenker de hadde vett nok til å be magisteren ligge over i Hyltamålen. Vent ham ikke før til middag.

Hedvig lot seg nøye med dette og forsvant.

Prosten hadde imidlertid fått uroen i kroppen og kunne ikke ligge lenger. Han kledde seg omstendelig, tente pipen og steg over den høye terskelen til leseværelset. Mens han sprutet og skrev, strøk og rettet i utkastet til den uttalelsen som Lensstyrelsen hadde forlangt om bondestandens stadig mer løsslupne klesdrakt og livsvaner, gikk blikket igjen og igjen ut mellom lindene ved veien mot det mørke gapet der prestegårdsveien dukket fram mellom tiendebodenes grå masse.

Nå ringte matklokken til frokost, og prosten gikk inn i storsalen til husandakten. Salen lå i den andre enden av huset og opptok hele sydenden av prestegården, akkurat som storstuen på en bondegård. Huset var fra kong Karls tid, ble det sagt, og kjøkkenet lå etter gammel skikk rett fram når du kom inn gjennom gangen. Storsalen hadde du til høyre, og til venstre lå prostens leseværelse og soveværelse.

Etter morgenandakten og frokosten kunne ikke prosten la være å gå en tur bortover veien til Hedingåsen under påskudd av at han skulle se på høybergingen. Det var ikke hans natur å vise engstelse. Var en kapellan ute og fór, så fikk han svare for det selv. Men i sitt hjerte måtte prosten medgi at det ville gå hardt inn på ham om det var hendt noe med kapellanen hans. Han kjente seg knyttet til den snartenkte Uppsalamagisteren som alltid var beredt til å musisere eller smi sammen en versestump. At han hadde vært så barsk mot ham i går, skyldtes ikke annet enn velvilje. Henrik trengte å bli drevet ut i menigheten, å bli kastet på hodet ut i det kalde vannet hvis han noen gang skulle lære å svømme. Han hadde ikke det spor av prestelig form ennå. Preke kunne han nok, så adelsfrøknene viftet med sine kniplingslommetørklær, men rent ut sagt var det snikk-snakk og sukkertøy alt sammen. Bøndene kom til å bli kvalt av det i lengden, og ved dødssengen var det bare vassvelling. Soknebudene hadde prosten med vitende og vilje beholdt for seg selv. Men han skjønte at han måtte begynne å la Henrik bite i alvorets strengeste barkebrød om det skulle bli folk av ham. Bare han nå ikke hadde brukket nakken alt ved det første spranget ut av den lune prestegården!

Prosten gjorde en lang runde omkring jordene nordover, men passet hele tiden på å holde et øye med veien. Matklokken kalte til middag, men ingen skyss var å se. Prosten vendte hjemover igjen, alvorlig bekymret.

Da prosten kom på steinbrua og kunne se opp langs den snorrette prestegårdsveien, svingte akkurat en skyss ut gjennom porten og tok veien i motsatt retning. Om prosten ikke tok feil, så var det gjestgiverens svarte vallak som travet nedover bakkene, skyssen måtte altså ha vært fra Hester. Han undret seg på hva dette kunne bety, gikk raskt videre og var snart inne på gården.

Hedvig kom farende mot ham. Hun var prostens eldste barn og hadde stelt huset siden prostinnen hadde forlatt dette liv. Hennes bråmodne, ansvarsbevisste ansikt var fullt av moderlige bekymringer.

– Kjære far, hva skal vi gjøre? Magisteren er kommet tilbake med skyss fra Hester. Ikke en blund hadde han sovet hele natten. Han så helt forstyrret ut og ville ikke ha noe å spise. Nå har han låst seg inne på rommet sitt.

Prosen trakk et hemmelig lettelsens sukk. Altså hadde da Henrik i det minste armer og ben i behold! Beroligende sa han:

– Har han sittet fire mil på skysskjerra i natt, så kan han nok ha grunn til å være trett. Bare la ham være i fred. Jeg skal selv se etter ham.

Prosten var alt inne og kløv opp den smale loftstrappen. På loftet sto varmen tett som en dyne under det åpne reisverket. Det luktet tørt treverk og pors. Mørke klær hang i høytidelige rekker under de uhøvlede takbjelkene. Gulvplankene gynget og løftet seg når prosten steg over dem. I den nordre enden av det åpne loftet, der skorsteinen trengte seg opp mot taket som et hvitkalket tårn, var kapellanværelsets lave dør, innfelt i tømmeret. Døren var av en eldgammel type, en nesten kvadratisk luke som hang på brede beslag.

Prosten banket på.

Siste delen av veien hadde Savonius nesten sovet på kuskebukken. Først da folk begynte å hilse nede i kirkebyen, rettet han seg opp, kjente etter om parykken satt ordentlig og børstet støvet av hatten. Helst hadde han villet smyge seg ubemerket opp på rommet sitt, men Hedvig kom ham i forkjøpet og sto ute på trappen før han hadde fått betalt for skyssen. Halvparten av de engstelige spørsmålene hennes lot han være ubesvarte og sa et nesten uvennlig nei til alle forsøkene på å be ham til bords. Etter at han hadde gitt henne soknebudsstellet til rengjøring, gikk han opp på loftet med tunge skritt.

Straks han hadde trukket den gebrekkelige kammersdøren igjen bak seg, gikk han fram til bordet og slo opp Bibelen.

– Lukas 22,32, mumlet han. Der var det – jaså, Frelserens ord til Peter på veien til Getsemane: Men jeg ba for deg at din tro ikke måtte svikte, og når du en gang omvender deg, da styrk dine brødre.

To strømninger brøt i ham. Fra den ene kanten kom sinnet: Ville denne bonden antyde at han ikke var omvendt? Men fra den andre steg en mektig bølge som overskyllet alt annet og fylte bevisstheten hans til randen. Dette var ikke et menneskes ord, men Guds, en barsk og klar beskjed om hans stilling.

Ikke omvendt – båret av en annens bønn – og likevel kalt til å styrke sine brødre. Han så det nesten overnaturlig klart utenfra: Der kom han selv, lett beruset, med røde tøyroser ved knærne, og satte seg oppi skysskjerra i sommernatten, med hodet fylt av en gavottmelodi og hjertet av en selvopptatt undring om hvordan han skulle berge sin ære. Den syke hadde han ikke tenkt på, ikke en gnist av medlidenhet hadde han kjent for ham, enda mindre ofret en tanke på hans salighet. Den som hadde gitt ham oppdraget, hadde han også fullstendig glemt. Men der oppe, over den bleke sommernatthimmelen, hadde det tronet en som i grenseløs barmhjertighet hadde bedt for sin uverdige tjener, bedt at hans tro, hans usle, blodløse tro, ikke skulle helt og holdent dø i spottens og vitsenes kalde natteluft, men bli tent på nytt i en levende, varm flamme. Han så det som et klart bilde: Veien gjennom skogen der Henrik Samuel Savonius, Guds uverdige tjener, ble ført fram mot ydmykelsens avgrunner, båret av Frelserens forbønn – selv hadde han glemt alt som var hellig, men han var husket av den Hellige som han selv hadde glemt. Og i det samme vemodige halvmørke, på en annen vei, vandret en ensom kvinne, ledet av den samme høye Barmhjertighet for å utføre det verk som Ordets udugelige tjener ikke skulle klare.

Udugelig – og likevel ikke forkastet. Hadde ikke Gud latt ham få holde det hellige sakramentet i sine uverdige hender? Hadde han ikke fått vri om den nøkkelen som med Frelserens fullmakt åpnet himmelens porter? Hadde han ikke fått være redskapet til å feire den himmelske gledesfest som lot den syke Johannes få skue englene ved sin dødsseng? Og hadde ikke Gud nå til slutt sendt ham dette budskapet, tilintetgjørende i sin ufortjente nåderikdom: Styrk dine brødre! Så ville Gud likevel bruke ham.

Han sank ned på kne, med albuene bredt utover det skrøpelige skrivebordet og pannen presset mot de sammenknepte knokene.

– Herre … Herre … Herre, hvordan kan du? Herre, er det slik du lønner mine misgjerninger? Kler du meg i nåde selv om jeg har foraktet deg så dypt? Herre, jeg er for liten. Herre, jeg duger ikke! Du kjenner jo mitt hovmod. Du vet at jeg har villet ha all æren selv. Du vet at jeg ville lyse, men ikke lyde. Du vet at jeg ville vise meg og bli beundret, men ikke tjene og bære ditt kors. Herre, forbarm deg over meg. Vil du likevel ha noe med meg å gjøre, så ta meg helt …

Han lå stille. Han syntes han kjente hvordan hele hans vesen sakte rant over i Guds hender, hvordan han ble løftet bort fra alt det gamle og langsomt ble sluttet inn i en ny form, et nytt liv, en ny vilje som tok ham i sitt sterke grep. Og da Gud lukket sin hånd om sjelen hans, kjente han hvordan oppgaven ble presset inn i hans vesen som et tvingende og altoppslukende kall: Styrk dine brødre!

– Ja, Herre, mumlet han, vil du bruke meg, så går jeg ut.

Han så dem foran seg: den grå illeluktende vadmelshopen, hele dette folk som var blitt sveket av sine ledere og holdt på å drikke seg i hjel. I sin forkommenhet ble de avspist med noen elendige frasefylte prekener – og likevel hadde de kraft til å blø og seire der borte på den andre siden av havet. Til dem var han nå sendt, og han skulle gå av sted i Guds kraft.

Han for sammen.

Det hadde banket på døren. Det var prostens korte og bestemte banking. Han tumlet opp og ropte et sjenert: – Kom inn! Men han rakk ikke å rette seg opp eller få børstet støvet av bukseknærne før prosten alt hadde steget inn over den høye terskelen,

Prosten ble stående, synlig slått med forbauselse. Stemmen hørtes anstrengt lett ut.

– Nå, nå, min kjære Henrik, det var hyggelig å se deg igjen – hvordan har du hatt det?

– Takk, det gikk bra. Han fikk fred – og jeg fikk ufred.

Prostens øyne ble enda en anelse større.

– Gikk det så bra? Han lot likevel til å tvile på at han hadde forstått sin kapellan rett. Det lå et stenk av mistro i blikket da han mønstret ham, fra det blå halstørkleet til rosetten ved kneet.

Savonius bøyde seg impulsivt ned. To raske grep, en skarp lyd av spjæret tøy, og de to båndrosene havnet løsrevne og sammenkrøllet i hjørnet bak kommoden. Han rettet seg opp og sa heftig:

– Prost – det er slutt med dette nå – jeg vil bli prest, en virkelig prest!

Forbauselsen og mistroen i prostens ansikt fløt sammen til et lyst smil, fullt av faderlig velvilje.

– Nå, nå, gutten min, Gud velsigne deg for det. Selv om det forresten ikke sitter i buksene akkurat.

Uten å gi Savonius tid til å svare, steg han over terskelen og famlet seg nedover trappen. Magisteren fulgte langsomt etter. Prosten forsvant inn i på leseværelset sitt. Savonius sto nølende ved døren til salen. Etter et øyeblikk steg prosten atter over dørterskelen med et stort, brunt kalveskinnsbind under armen. Han overhørte kapellanens protester og skjøv ham med mild vold inn i salen der suppen alt sto duftende på bordet.

– Nå går vi til bords, Henrik. Til dessert får du ta med deg denne boken opp på rommet ditt. Det er salig Nohrborgs postille. Jeg har lenge syntes at du burde lese litt i den. Både du og menigheten vil ha godt av det. Det passer utmerket om du begynner med prekenen på tredje søndag etter Trefoldighet om åndens fattigdom … Nå ber vi til bords.

Magisteren bøyde hodet dypt og andektig. I det samme slo det ham at han hadde stått omtrent på samme sted kvelden før da prosten utbrakte skålen for seierherrene i Österbotten. Det var ikke mange timene siden – og likevel en evighet. Et eller annet sted i denne våkenatten gikk en grenselinje mellom to verdener. Over den grenselinjen hadde Gud ført sitt Ords uverdige tjener.

– Og jeg takker deg, Herre, mumlet han.