Lene Kaaberbøl

Villheks
Kimæras hevn

Oversatt av Øystein Rosse

Oslo 2013

Originaltittel: Vildheks – Kimæras hevn

Copyright © 2011 Lene Kaaberbøl,

Anders Walter og Forlaget Alvilda, København.

Published by agreement with

Leonhardt & Høier Literary Agency A/S, Copenhagen.

© norsk utgåve: 2013 Det Norske Samlaget

Tilrettelagt for eBok av

BookPartnerMedia, København 2013

ISBN 978-82-521-8262-0

Om denne boka

«Er han død?» Clara tør nesten ikke spørre, for det er hennes egen villvenn Katt det gjelder. Livet hans henger i en spindelvevtynn tråd, og hvis Clara vil redde ham, må hun følge et spor som fører henne rett i klørne på dødsfienden Kimæra …

Kimæras hevn er tredje bok i serien om Clara.

Lene Kaaberbøl

Villheks
Kimæras hevn

Oversatt av Øystein Rosse

Oslo 2013

1 Spurvehjerte

Jeg var en fugl. Små, gråbrune spurvevinger bar meg gjennom lufta, jeg smatt ut og inn mellom greiner og blader, og det var vår, eller nesten vår, så det duftet levende og grønt, og det var spede knopper på kvistene, som man kunne nippe til.

På en måte visste jeg at jeg drømte. Visste at jeg til daglig ikke var en spurv, men ei jente som het Clara, og at jeg så absolutt ikke hadde verken vinger eller nebb og egentlig ikke syntes at pileknopper og frøhus var noe særlig til frokost. Men samtidig fløy jeg likevel gjennom den skogen og opplevde våren rundt meg, kjente anstrengelsen i vingeslagene, kjente hvordan klørne automatisk krummet seg rundt de tynne greinene når jeg landet et sted for å sette nebbet i en saftig knopp.

Så fikk jeg øye på noe nede på skogbunnen. Et bær. Et oransjerødt og bare litt inntørket rognebær som ingen hadde spist! Det var sjeldent på denne tida av året, og den vesle spurvemagen min rumlet ved synet. Likevel fløy jeg ikke ned med det samme. For bæret lå rett ved siden av … noe. Jeg var ikke sikker på hva det var. Bare at det var annerledes, at det ikke hørte til her i den levende vårskogen. Døde blader dekket det. De var ikke bare visne, de var døde. Grå bladnerver helt uten farge, avplukkete bladskjeletter som var helt tømt for liv.

At blader visnet og falt av trærne, var ikke noe nytt. Det skjedde hvert år, til stor glede for biller og meitemark og en masse små, lekre og sprø insekter. Dette var … noe annet. Det var ikke noe insektliv i de avplukkete bladskjelettene, ingenting som kravlet og gnagde og romsterte.

Jeg likte det ikke. Men … jeg likte veldig godt rognebær. Og dette bæret så mer og mer fristende ut for hver gang jeg så på det. Den oransje fargen ropte «Jeg er lekker!», og duften ropte «Kom og spis meg!». Alt ved det var så sprøtt og søtt og bæraktig, og det var så lenge siden alle de andre gode høstbærene var blitt nippet, ribbet og spist.

Jeg fløy ned til de aller nederste kvistene. Bæret var bare et par vingeslag borte …

Ååå, så lyst jeg hadde på det …

Men jeg fikk det aldri.

Vingene mine stivnet. Klørne trakk seg sammen noen ganger og slapp så grepet rundt kvisten. Jeg tumlet og falt og klarte ikke å rette ut vingene, kunne ikke røre meg, redde meg, gjøre noe. Spurvehjertet mitt hamret mot de hule brystbeina, blodet suste i årene, og likevel … likevel kunne jeg ikke røre meg. Noe hadde fått tak i meg, noe usynlig, men sultent og overveldende sterkt. Det lammet meg, klemte livet ut av meg. Fjærene ble revet av vingene mine, knoklene knakk som pinner. Jeg landet på ryggen i de døde bladene med et lite dunk, og det siste jeg så før øynene sprakk og revnet, var den omvendte himmelen, de grå bladnervene og det ildrøde bæret jeg aldri, aldri kunne få.

«Clara!»

Jeg slo vilt ut med armene. Traff noe hardt og kantete. Hadde armer istedenfor vinger. Reiste meg svimmel og ustø på myke makaronibein og måtte gripe tak i noe for ikke å gå over ende. De famlende hendene mine lukket seg rundt en håndfull vindjakkestoff, og jeg klamret meg til yttertøyet som hang på knaggrekka utenfor biologisalen på Grønnvangskolen.

«Hva feiler det deg?» spurte Oscar. «Er du syk, eller? Du ser så rar ut i ansiktet.»

Hvis det ikke hadde vært nettopp Oscar, hadde jeg sikkert ikke sagt noe. Men han visste jo nesten alt. At jeg hadde en tante som var villheks, at jeg selv også var en slags villheks, selv om jeg ikke var så god, og at det var blitt snudd helt opp ned på livet mitt den dagen Katt klorte meg i panna og lepjet i seg blodet mitt med den ru og varme kattetunga si.

«Jeg var en fugl,» datt det ut av meg. «Jeg fløy rundt og var en fugl, men så … så døde jeg.»

Bak meg var det noen som fniste. Josefine K, så klart. En av de mest plagsomme jentene i klassen min.

«Clara sier at hun er en fugl,» nærmest ropte hun. «Er det noe du nettopp har tryllet deg om til, eller? Unnskyld, men jeg er ikke sikker på at det virker. Kan du ikke slå litt med vingene så vi ser det bedre?»

Jeg klarte bare ikke å konsentrere meg om å slå det bort eller komme med en morsom replikk, selv om jeg visste at det ville være det klokeste. Mitt eget hjerte hamret like hardt som spurvens, og jeg måtte kjenne på øyelokkene med fingertuppene for å være helt sikker på at øyeeplene innenfor var som de pleide å være, runde og hele under den myke huden, ikke gnidd ut som et bær noen har tråkket på. Hva var det som hadde drept spurven?

Og hvorfor – og hvordan kunne det ha seg at jeg drømte mens jeg egentlig var lys våken? Det ene øyeblikket sto jeg på gangen sammen med Oscar, og det neste …

«Clara.» Oscar rørte ved armen min. «Skal jeg hente en lærer eller noe sånt?»

«Nei da. Alt i orden. Jeg … falt bare i staver.»

Han kunne se på meg at det ikke var sant, men han sa ingenting. Det var hans skyld at de andre hadde begynt å erte meg, ikke bare med at vi var kjærester – det var vi ikke, bare bestevenner – men også med at jeg var heks. Eller det vil si, de ertet meg fordi de trodde at jeg trodde at jeg var heks og kunne alle slags tryllekunster. Oscar hadde kommet til å si det til Tor i klassen sin, og selvfølgelig klarte ikke Tor å holde på en hemmelighet, så nå var det over hele skolen. Men de skjønte jo ikke en dritt. De hadde absolutt ingen peiling på hva en villheks var, og hva hun kunne og ikke kunne.

Nå nettopp kunne jeg åpenbart ikke stå på gangen utenfor klasserommet uten å bli forvandlet til en fugl. En ekstremt dårlig start på dagen.

«Bare gå,» sa jeg til Oscar, for jeg visste at han egentlig skulle ned og ha musikk. «Ser deg senere.»

Han så seg tilbake over skulderen to ganger da han gikk, men han gikk iallfall. Han visste at det var best at vi ikke oppførte oss altfor merkelig. Etter at Oscar hadde vært borte i to dager fordi Kimæra bortførte ham, trodde moren hans at vi drev med et eller annet underlig rollespill, og hun mente at det «fikk ham til å miste virkelighetsfølelsen», som hun sa. Hun ville helst ikke at vi skulle være for mye sammen på egen hånd, og hun sendte stakkars Oscar til en eller annen slags terapeut annenhver onsdag.

Jeg lente meg i smug mot den kjølige veggen og prøvde å late som om ingenting hadde skjedd. Josefine K sto klar til å komme med enda noen vittigheter, og hun drev allerede og fortalte Ina i parallellklassen noe om fugler og vinger og alt det merkelige Clara hadde for seg.

Jeg prøvde å late som ingenting, men jeg var både trist og redd. Trist fordi … fordi selv om det bare var en drøm, så føltes det så virkelig. Spurvehjertet hadde bristet. Den vesle fuglen var død. Og jeg kunne ikke annet enn å sørge over den.

Redd fordi … jeg hadde aldri stått rett opp og ned og drømt før. Og tenk om. Tenk om det ikke bare var en drøm likevel?

2 Grevlinger og andre dyr

Våren var på vei – ikke bare i drømmespurvens skog, men i virkeligheten også. Forsytiaene skinte gult mot våte husgavler, og solglimt speilte seg i regnværsdammene på grusstiene i Stjerneparken. Jeg hadde satt meg på en fuktig benk mens Oscar pliktskyldigst trasket rundt med Labben, den svarte labradoren sin, på Labbens vanlige tisserute. Katt satt ved siden av meg på benken og så etter hunden med alle tegn på overlegen forakt.

«Katt?» hvisket jeg.

Hva er det?

Svaret kom dovent og liksom henslengt. Noen ganger hørtes stemmen hans i hodet mitt akkurat ut som om han aldri hadde gjort annet enn å ligge på en plysjsofa og lepje i seg fløte. Andre ganger var den ru og hvesende så en skulle tro han var den største og ondeste bakgårdskatten som noen gang hadde slått kloa i en motstander i en søppelkassekamp. I dag var det plysjsofastemmen.

«Jeg tror … jeg tror jeg må snakke med tante Isa.» Jeg hadde tenkt på spurven hele dagen. Ikke hele tida. Det skjedde selvfølgelig en masse vanlige ting også, timer og friminutt og hverdagssnakk og slikt, men innimellom. Hver gang det ikke skjedde noe annet.

Katt spurte ikke hvorfor. Isteden hoppet han opp i fanget mitt og snuste på haka mi, nesa mi, øynene mine og håret mitt. Han satte seg på den brede, sterke baken sin et øyeblikk, med høyre Så la han forsiktig, og uten klør, den venstre midt mellom øyebrynene mine, akkurat der han selv for et halvt år siden hadde gitt meg de sårene som nå var blitt til hvite, nesten usynlige arrstriper.

«Hva gjør du?» spurte jeg litt nervøst.

Han svarte ikke. Og det skjedde egentlig ingenting. Iallfall ikke noe annet enn at jeg igjen husket hvordan det var å være spurven i det øyeblikket den døde. Men det var i grunnen mer enn nok. Det gikk en sitring gjennom hele kroppen min, og den ene hånden for opp til hjertet mens den andre forsøkte å beskytte øynene.

Katt hveste og blåste seg opp så hele pelsen strittet. Han var stor fra før, nesten like stor som Labben, men når han reiste bust på den måten, ble han rett og slett enorm. De gylne øynene gnistret.

Kom, sa han.

«Nå? Men …»

Nå.

«Ja, men … Oscar. Mor. Jeg må iallfall si …» Men det nytter ikke å diskutere med Katt. Han forstår ikke det med å komme hjem til avtalt tid og fortelle hvor man er. Eller så gir han bare blaffen i det.

Han hoppet ned på stien i et smidig kattesprang, og plutselig kunne jeg verken se Oscar, forsytiaene eller byen rundt parken. Alt hadde forsvunnet i den tette tåka som betydde at vi allerede var på villveiene, selv om jeg fremdeles kunne kjenne benken under meg.

«Katt! Nei!»

Kom.

Det var ikke annet å gjøre. Hvis jeg hadde vært en ordentlig villheks, hadde jeg vel selv kunnet bestemme om jeg ville være på villveiene eller ikke, og jeg hadde selv kunnet finne veien der også. Men slik det var nå, klarte jeg ikke å finne veien ut til tante Isa uten hjelp engang, og hvis Katt sa Nå, så ble det nå.

Det tok bare et øyeblikk. Selv om tante Isa bodde omtrent så langt utenfor allfarvei som det gikk an – det var mange timers kjøring på svært dårlige veier hvis man skulle dra dit med bil – så var jeg knapt nok ferdig med å skrive en rask SMS til Oscar før vi var der.

«Clara! Se, Clara! Jeg kan flyyyyyyy!»

En forpjusket fjærball kom flaksende gjennom lufta og traff meg i skulderen.

«Hei sann. Unnskyld,» sa Ingentingen andpusten. «Jeg er … ikke så god … til å lande ennå.»

Ingentingen var omtrent på størrelse med en ugle og hadde gråbrune fjær og korte, butte vinger, men menneskehender istedenfor klør og et fortapt lite jenteansikt der man uvilkårlig forventet nebb og rovfugløyne. Det var Kimæra som hadde skapt henne – Ingentingen kalte henne «mor», og det var hun vel i og for seg – men etter Kimæras mening var hun blitt så mislykket og aldeles ubrukelig at hun ikke fortjente noe annet navn enn Ingentingen, og hun hadde tilbrakt det meste av sitt liv i et bur fordi Kimæra var lei av at hun hele tida prøvde å følge etter henne. Hun klarte ikke å pusse fjærene sine selv, og siden hun i tillegg var allergisk mot støvmidd, nøs hun ganske mye, og øynene rant konstant. Slik hadde det iallfall vært.

«Så fin du er!» utbrøt jeg, selv om Ingentingen akkurat nå satt på baken i det våte gresset og basket klossete med vingene for å komme på rett kjøl igjen.

«Syns du?» sa hun. «På ordentlig?»

«Ja.» De gråbrune fjærene skinte, og det var ikke lenger permanente snørr- og tårespor nedover brystfjærene. «Og du kan fly!»

«Ja!» Hun basket enda mer iherdig med vingene og lettet et par meter over bakken. «Jeg blir … fremdeles veldig … andpusten, men det … går bedre.»

Tomsen kom galopperende over gårdsplassen og bjeffet og logret og oppførte seg som om det var det vidunderligste i verden at jeg hadde kommet. Tante Isa fulgte etter, litt langsommere og ikke fullt så overstadig, men hun smilte varmt.

«Clara! Det var en overraskelse. Vet moren din at du er her?»

«Eh … nei. Det kom litt brått på.»

«Er det noe galt?»

Jeg ristet på hodet. «Jeg vet ikke riktig. Det … det er egentlig bare en drøm. Men en merkelig en. Og Katt mente at det ikke kunne vente.»

Tante Isa betraktet Katt med sammenknepne øyne.

«Hvorfor ikke?» sa hun, og det var Katt hun spurte. Men Katt pisket bare med halen og så taus og katteaktig ut.

Tante Isa strammet leppene. «Hm. Ja, sånn er det vel når man har en Katt som villvenn. Det er tross alt kattene som har funnet på det der med å ’ gå sine egne veier’. Kom inn. Så kan vi alltids gå opp og ringe til moren din senere.»

Det var nesten ikke dekning der tante Isa bodde – man måtte helt opp på toppen av bakken bak steinhuset og stallen for å få forbindelse. Ellers lå villhekshuset litt i sin egen verden, i en dal mellom skogkledde åser, med en eng og en liten bekk, og mørke graner og brun skog hele veien rundt.

Det sto skåler til piggsvinmelk ved trappesteinen, og i epletrærne hang det hjemmelagde meiseboller og fuglebrett nok til en hel fuglehær. Et par stokkender vraltet rundt på gårdsplassen og snadret i vanndammene og brydde seg tilsynelatende ikke om verken Tomsen eller Katt. Det var nå heller ingen grunn til frykt. Tomsen var for godmodig og for veloppdragen til å gjøre dem noe, og Katt mente visst at andeattentater var under hans verdighet. Inne fra stallen kom et søvnig tjiiirp fra Tu-Tu, ugla til tante Isa, som sikkert satt på en av bjelkene og forsøkte å få seg en god dags søvn.

Jeg fulgte etter tante Isa inn i gangen, hengte dynejakka mi på knaggen og sparket av meg støvlene. Det sto et par jeg kjente godt der fra før.

«Er Kahla her?» spurte jeg. Kahla gikk i villhekslære hos tante Isa noen dager i uka.

«Ja,» sa tanta mi. «Men hun holder på med en oppgave, så du må ikke snakke til henne før hun sier noe selv.»

Ganske riktig. Ved det store arbeidsbordet i stua satt Kahla, som vanlig innpakket i sju-åtte fargerike lag med gensere og med en stripete lue over det knallsvarte håret selv om hun var innendørs. Hun hadde øynene lukket, men i den høyre hånden holdt hun en blyant som iblant beveget seg i brå rykk over papiret på den tegneblokka som lå foran henne.

Det var lenge siden jeg hadde sett henne. Vi var vel etter hvert blitt en slags venner, selv om det ikke hadde vært noen lovende start den gangen i høst da tante Isa skulle lære meg hvordan man overlever som villheks. Kahla var flink. Hun kunne alt det jeg ikke kunne, og det var vanskelig å ikke bli misunnelig iblant fordi alt det som var så vanskelig for meg, gikk så lett for henne. I begynnelsen hadde hun ikke lagt skjul på at hun syntes det var utrolig irriterende å få en nybegynner med på laget, heller. Men likevel hadde hun hjulpet meg da jeg trengte det som mest, og siden hadde det gått bedre.

Det var litt rart å gå forbi henne uten å si hei eller noe sånt, men jeg tror ikke hun merket oss engang. Med unntak av hånden med blyanten satt hun så stille at hun nærmest kunne vært støpt i plast som en annen hagenisse.

«Hva er det hun driver med?» hvisket jeg til tante Isa.

«Du trenger ikke hviske,» svarte hun. «Du må bare ikke si navnet hennes, for det kan forstyrre. Hun er på villreise. Hun låner øyne og ører av de dyrene som vil la henne gjeste.»

«Jeg trodde man måtte …» Jeg tok meg til kloremerkene i panna. Det var derfor Katt hadde klort meg og slikket i seg blodet mitt – for at vi skulle forstå hverandre. «… at det måtte blod til.»

«Blod binder. Det skaper en forbindelse som ikke uten videre kan knyttes opp igjen. Det hun gjør, er noe annet. Hun er bare en gjest, en fremmed som kommer på besøk så lenge dyret vil ha henne boende. Når hun forlater det, er det ikke noe bånd og kanskje ikke engang noen erindring om at hun har vært der.»

Jeg la merke til hvor omhyggelig tante Isa unngikk å si Kahlas navn. Tomsen lot henne også være i fred, og Ingentingen flakset i en stor, usikker bue rundt henne for så å lande, litt vaklevorent, i en av de slitte lenestolene.

«Puhhhhhhh …» sa hun. «Flying er så slitsomt!»

Tomsen krøp hjemmevant opp i sofaen. Han hadde en hundekurv, men brukte den sjelden. Og akkurat nå var den for øvrig opptatt av en annen. Et bredt, flatt, svart-hvitt hode og en bred, grå rygg.

«Er det en grevling?» spurte jeg.

«Ja,» sa tante Isa. «Hun ble påkjørt av en bil og brakk hofta. Den er nesten leget nå, men hun har fremdeles problemer med å klare seg selv, og det er ikke så lenge til hun skal føde.»

Nå så jeg at grevlingen ikke bare var vanlig grevlingbred. Hun skulte grettent på meg og krøllet seg sammen rundt den store magen. Jeg vet ikke akkurat hvor velkommen jeg hadde vært hvis hun fikk bestemme.

«De er jo nattdyr,» sa tante Isa litt unnskyldende. «De vil helst bare ha fred og ro til å sove så lenge det er lyst. Men sett deg nå og fortell hvorfor du har kommet.»

Jeg presset meg ned i sofaen ved siden av Tomsen og begynte å fortelle om spurvedrømmen min. Tante Isa lyttet uten å avbryte til jeg var ferdig.

«Hva tror du det var?» spurte jeg.

Tante Isa kikket bort på Kahla, som fremdeles var tapt for denne verdenen.

«Merkelig nok høres det faktisk ut som en villreise,» sa hun. «Som om du kom til å gjeste spurven uten at du egentlig ville det.»

«Mener du … at det var virkelig?»

«Det kan det godt ha vært.»

Jeg kjente at det isnet til i magen og hjerterota. Jeg visste jo at smådyr døde hele tida, visste at store dyr spiste små dyr, og at jeg måtte lære å leve med den delen av den ville verdenen hvis jeg ville være villheks. Men dette var noe annet.

«Tante Isa …»

«Ja?»

«Hvis det var virkelig … hva tror du da det var som drepte spurven?» Knoklene som knakk så lett, hjertet og øynene som ble klemt til de gikk i stykker, og likevel var morderen en som spurven verken så, hørte eller luktet.

«Jeg vet ikke,» sa tante Isa. «Men jeg tror vi blir nødt til å finne det ut.»