Originaltittel: Vildheks – Genkommeren

Copyright © 2014 Lene Kaaberbøl, Anders Walter og Forlaget Alvilda, København

Published by agreement with

Lars Ringhof Agency ApS, Copenhagen.

© norsk utgave: Det Norske Samlaget 2015

www.samlaget.no

Omslagsdesign: Øystein Vidnes

Omslagsillustrasjon: Olve Askim

Tilrettelagd for eBok av

BookPartnerMedia, København 2015

ISBN 978-82-521-8422-8

Om denne boka

«HVER ENESTE VILLHEKS i kretsen må kunne stå mot henne. Ingen må gi etter, verken for overtalelse eller makt. Og én må følge henne det siste stykket inn i døsriket. Ellers blir hun ikke med.»

Blodsungen har vendt tilbake til livet og vil gjør alt for å bli der, om hun så skal ete hvert eneste levende vesen på jorda. Det er opp til Clara og heksekretsen hennes å stanse hennes- selv om de vet hva det krever: For å få gjenkommeren ut av verden må en i kretsen dø.

Gjenkommeren er den sjette og siste boka i serien om Clara.

Villheks-serien handler om Claras kjærlighet til dyr og den harde kampen hun kjemper for å overlevere som villheks i en verden hvor magi ikke akkurat er barnemat.

Les også Ildprøven, Viridians blod, Kimæras hevn, Blodsungen og Fiendeblod, de fem første bøkene i serien. Ildprøven ble kåret til beste barnebok av danske barn i 2012!

Lene Kaaberbøl

VILLHEKS
Gjenkommeren

Oversatt av Øystein Rosse

Oslo 2015

1 En flygende sporhund

Jeg lå på ryggen i sanden og så opp på en disig, blå himmel. Det var morgen, og papegøyene i trærne krakset og bråkte verre enn en hel skolegård rett før det ringte inn. Jeg visste at jeg burde reise meg – at jeg iallfall måtte reise meg ganske snart – men akkurat nå var det deilig å bare ligge. Å hvile armer og bein, som var mørbankete av å klatre, hoppe, trave, krype og slite, å tenke på absolutt ingenting annet enn sanden og sola og den blå himmelen.

Da fikk jeg øye på den. En kjempefugl, med vinger så brede at den så ut som en flygende dør. Den kretset sakte i oppvinden, litt lavere for hver runde, og det enorme vingespennet fikk papegøyene til å se ut som små, spraglete spurveunger.

Var det en ørn? Jeg visste ikke hva slags fugler jeg kunne forvente å se her på øya til Kahla.

Nei, det var visst ikke en ørn. Halsen var for lang, var den ikke? Jeg myste mot sola for å se bedre. Den enorme fuglen dalte enda noen meter, og nå var den så nær at jeg ble litt urolig. Den var så stor, og selv om rovfugler sjelden angrep mennesker, så …

Den ene ravnungen ga fra seg et forskrekket skvårk. Om det var Arkus’ villvenn Erya, eller det var den andre, den vesle ravnehannen, kunne jeg ikke høre, men han mumlet beroligende til begge.

Jeg var i ferd med å sette meg opp da fuglen stupte. Den landet rett foran meg og løp noen klossete skritt mot meg. Den var merkelig rynkete og lyserød rundt øynene, og bortsett fra det kraftige, gule nebbet liknet den litt på en sur gammel mann. Øynene skinte ondskapsfullt og mørkerødt, og den hadde størknet blod i fjærene på det meste av hodet og særlig rundt nebbet.

«Forsvinn!» ropte jeg automatisk og holdt hånden opp for å beskytte ansiktet, men i samme øyeblikk kjente jeg en skarp smerte i underarmen. Fuglens søtlige, halvråtne lukt slo imot meg, og jeg ble truffet av en kraftig vinge da den basket noen ganger, lettet så fort den kunne, og fløy vekk ut over havet.

«Au!»

Det var et hull rett nedenfor albuen. Et dypt hull som man kunne stikke en finger inn i hvis man ville. Det ville jeg ikke. Først satt jeg bare dumt og glodde på såret, men så begynte det å dunke, og blodet fosset fram og rant nedover armen.

«Å nei,» jamret Ingentingen forskrekket. «Hva var det som skjedde?»

Kahla hadde reist seg. «Det var en gribb,» sa hun. «En gåsegribb, tror jeg.»

Æsj. Det var ille nok å bli hakket i av noe jeg trodde var en ørn, men en gribb … en åtseleter som brukte nebbet til å rote i halvråtne innvoller … ææææsssj.

«Den … bet meg,» sa jeg.

Oscar så på blodet – unødvendig rolig, syntes jeg.

«Det er fryktelig dypt,» sa han. «Man kan se sener og sånt …»

Det hadde begynt å gjøre skikkelig vondt.

«Kahla,» ba jeg. «Kan du ikke …» Det begynte faktisk å svimle litt for meg. En gribb. Noe så ekkelt!

Kahla grep meg om håndleddet og begynte å synge. Jeg syntes nesten jeg kunne se blodstrømmen saktne farten og tørke inn. Såret lukket seg litt – men ikke helt. Det var vel for mye forlangt selv av en dyktig villheks som Kahla.

«Vask det,» sa hun og pekte på bølgene som slo lett og flatt opp over stranda.

«I sjøvann? Det kommer til å svi som bare …»

«Saltvann hemmer betennelse,» avbrøt hun meg. «Bare gjør som jeg sier!»

Jeg vasset noen meter ut og stakk nølende armen ned i vannet. Det sved som søren, og jeg måtte konsentrere meg veldig om alle de fæle gribbebakteriene saltvannet skylte vekk.

«Jeg trodde ikke gribber angrep levende mennesker,» sa Oscar. «Kanskje den trodde du var død? Du lå veldig stille …»

«Jeg satte meg jo opp! Da kan den vel ikke ha trodd at jeg var et åtsel.»

«Gåsegribber liker ikke å fly over vann,» sa Kahla. «Men den fløy rett ut over havet da den stakk. Dessuten … holder de stort sett til i fjellet. Det er noe som ikke stemmer …»

«Tror du det var et trelldyr?» Eller … trellfugl het det vel. Et vesen som var blitt fratatt sin egen frie vilje. Akkurat som slangene som moren til Kahla hadde undertvunget seg – iallfall til de gjorde opprør og drepte henne.

«Kanskje.»

Men hvem ville gjøre det? Nå som Lamia var død, kom jeg bare på én annen villheks som kunne finne på noe slikt.

«Blodsungen?»

«Hvordan skulle jeg vite det?» sa Kahla surt. «Jeg vet ikke hva alle onde villhekser i verden driver med. Bare fordi moren min var … bare fordi moren min …» Hun gikk i stå. Jeg så at det rykket i skuldrene hennes og visste at hun hadde problemer med å holde gråten tilbake.

«Det var ikke sånn ment,» sa jeg stille. «Du er bare … så mye flinkere enn oss andre. Eller iallfall enn meg. Du vet mer.»

Hun fikk orden på skuldrene. Sendte meg til og med et trist lite smil.

«Gjør det fremdeles vondt?» spurte hun.

Det gjorde det, men saltvannet sved ikke så veldig lenger, og jeg følte meg i det minste renere nå.

«Det er ikke så ille,» sa jeg. «Men nå er det best jeg finner noe å forbinde det med.»

Kahla ga meg taust et av silketørklene som hørte til «prinsessedrakta» som moren hadde ment hun burde gå med.

«Gribber har svært god luktesans,» sa hun ettertenksomt. «De kan skjelne mellom friske kadavre og råtne lik, og de kan spore dem på flere kilometers avstand.»

«Ja, det visste jeg også!» sa Oscar plutselig og lyste opp av begeistring. «Noen steder bruker man dem til å spore lekkasjer i de lange transkontinentale gassledningene.»

Det var morsomt å høre et voksenord som transkontinental komme ut av Oscars munn, men iblant visste han de merkeligste ting.

«Hvordan vet du det?» spurte jeg. «Og hvordan gjør man det?»

«Man tilsetter en gasstype som lukter åtsel. Og så venter man og ser hvor gribbene kretser. Jeg så et program om dyr med merkelige jobber. Visste du at de bruker ildere til å trekke ledninger gjennom lange rør under fotballbaner og sånn?»

«Nei,» sa jeg fraværende. «Men hvorfor er det så viktig? Ikke det med ilderne, altså, men det med at gribber er gode til å lukte?» Jeg syntes det var litt overraskende. Man tenkte ikke akkurat på fugler når det gjaldt luktesans. De hadde jo liksom nebb og ikke nese.

Kahla stirret ut over havet. Gribben var selvfølgelig for lengst borte, men det var nok den hun så etter likevel.

«Hvis man trenger en sporhund,» sa hun, «en som kan lete gjennom et kjempestort område på null tid …»

«Det er derfor de bruker dem til det med de transkontinentale ledningene,» sa Oscar, fremdeles i fullstendig nerdemodus.

«En gribbesporhund?» sa jeg og kjente et grøss som iallfall ikke hadde noe med været å gjøre. Det var minst 30 grader.

«Å nei,» sa Ingentingen. «Det er noen som leter etter oss.» Hun kastet et blikk på armen min, som allerede hadde lagd en blodflekk på silkebandasjen. «Og det er ikke en som liker oss!»

Arkus hadde ikke sagt et ord – han var ofte så taus at vi nesten glemte at han var der. Men nå rettet han seg opp.

«Vi må få ravnene tilbake til Ravnekjelen,» sa han. «De er ikke trygge her.»

Jeg tok meg forsiktig til armen og tenkte at det var det nok ingen av oss andre som var heller.

2 Blodgass

«Jeg skulle nå gjerne hatt en liten badeferie,» mumlet jeg for meg selv mens vi samlet sammen tingene våre og gjorde oss klare til å dra. En uke her på stranda uten å gjøre annet enn å ligge i skyggen av palmene, spise solmodne mangofrukter og drikke kokosmelk og hoppe i det turkisblå vannet når jeg ville. Hvorfor hadde Kahla aldri bedt meg hjem til seg? Jeg ante ikke at hun bodde i noe som var som tatt rett ut av en tropeferiekatalog.

Faren hennes hadde sikkert vært imot det. Jeg tenkte på alle de årene han hadde klart å skjule for Kahla hvordan – og hvor – moren hennes egentlig var. Alle de årene han hadde holdt Lamia fanget og uskadeliggjort nede i labyrinten, mens Kahla trodde at hun hadde «forsvunnet». Han hadde sikkert ikke hatt lyst til å ha en fremmed og nysgjerrig villhekslærling rennende rundt der.

Tro om tante Isa og resten av heksekretsen hennes visste det? Var det derfor tante Isa hadde sagt ja til å undervise Kahla? Så hun kunne lære å bli villheks på den rette måten: å ta seg av den ville verdenen uten å utnytte den. Aldri ta uten å gi. Det var en villhekslov som Lamia helt sikkert aldri hadde forstått.

Jeg kikket bort på Kahla. Hun hadde allerede lagt prinsessedrakta under atskillige fargerike, ulne lag og hadde pakket enda flere reiseklær i en ryggsekk. Nå sto hun sånn litt for seg selv og så opp mot det tomme huset, og hun så til de grader ut som en som trengte en klem – selv om hun ikke akkurat var typen som omfavnet folk og ga kyss på kinnet sånn i tide og utide.

Oscar kom meg i forkjøpet. Altså ikke sånn å forstå at han kastet seg over henne og tok henne i sine sterke armer som i en ukebladnovelle. Han ga bare skulderen hennes en liten klem.

«Er alt bra med deg?» spurte han lavt.

Hun nikket kort og stramt, to små nikk og ikke mer. På Kahla-språk betydde det: «Nei, det er det ikke, men jeg vil gjerne late som det er det.» Det tror jeg faktisk Oscar skjønte, for han ga henne bare et oppmuntrende klapp på skulderen og tok ryggsekken hennes for henne. Hun sendte ham enda et av de små, triste smilene sine.

Oscar var min bestevenn, men det ville liksom bare være for smålig å bli sjalu nå. Akkurat nå hadde ikke Kahla andre i hele verden enn oss. Moren hennes var død, og faren hennes kunne nesten like gjerne være det. Hvis ikke vi fikk Erya og den vesle hannravnen tilbake til Ravnekjelen, var døden uunngåelig for både mester Millaconda og tante Isa og resten av heksekretsen hennes – Shanaia, fru Pommerans og herr Malkin. Bare ved hjelp av ravnungene kunne ravnemødrene befri dem fra det stivnete sekundet de var fanget i, før livskraften deres ebbet helt ut.

Og vi var jo ikke kjærester heller, Oscar og jeg. Kanskje var det helt greit at bestevennen min og den beste og eneste villheksvenninnen min helt opplagt var i ferd med å falle for hverandre? Kattunge benyttet sjansen til å hoppe opp på meg, huke seg fast med klørne og klatre opp på skulderen min. Han ristet seg på kattevis så sanden skvatt til alle kanter. Jeg blunket fort for ikke å få den i øynene og kjente hvordan skarpe, små sandkorn drysset ned innenfor genseren. Han gned hodet mot kinnet mitt og mol som en symaskin.

Min. Min, min, min.

«Ja da,» mumlet jeg. «Jeg har skjønt det.» Jeg klødde ham litt bak øret med tommelen, akkurat der han likte det aller best.

«Er vi klare?» spurte jeg. «Kahla, kan du …?» For det var fremdeles Kahla som var best til det med villveiene.

Hun nikket.

«Kanskje vi skulle ta hverandre i hendene,» pep Ingentingen. «I tilfelle det kommer en ny ravnestorm …?»

Ingentingen hadde ingen hender, men det var det ingen som var taktløse nok til å si.

«Det er nok lurt,» svarte jeg. Jeg overtalte en motstrebende Kattunge til å smette innenfor genseren – mer sand på irriterende steder – og Ingentingen inntok det som etter hvert hadde blitt den vanlige plassen hennes, i ryggsekken min. Oscar, Kahla, Arkus og jeg tok hverandre i hendene. Kahla lukket øynene og nynnet noen innledende villsangtoner.

«OK,» sa hun. «Denne veien …»

Tåkene begynte å samle seg nesten med det samme. Det ene øyeblikket gikk vi bortover sandstranda, og det neste …

… var noe forferdelig feil.

Tåkene lukket seg tett rundt oss. Selv om jeg visste at Kahla gikk nesten rett foran meg, så jeg henne ikke. Jeg kjente hånden til Oscar og så omrisset av den kjente skikkelsen hans, og fingrene til Arkus klemte nervøst rundt mine. Men bortsett fra det var jeg så godt som blind. Og tåkene …

«Det er varmt …» sa Oscar. «Pleier det å være det?»

Det hadde det vært før ravnestormen hadde kommet hylende gjennom villveiene for å drepe alle de voksne ravnene i Ravnekjelen også.

«Kahla,» ropte jeg. «Jeg tror vi må ut herfra …»

Det hørtes noen underlige, fjerne smell, og så gikk det opp for meg at alt rundt meg ikke lenger var grått. Tåkene hadde begynt å gløde med et mørkerødt skjær, som gammelt blod. Jeg hørte Kahla hoste, og øyeblikket etter kjente jeg det også: en voldsom svie i øyne og lunger, en følelse av å bli skåldet av etsende damper. Jeg hostet selv krampaktig, og det snørte seg i magen. Hva var det som skjedde?

«Gass,» gispet Oscar. «Kahla … vekk!»

Han strammet grepet rundt hånden min, og jeg gjorde det samme med Arkus. Vi kjente et voldsomt rykk, og så tumlet vi ut av tåkene. Jeg slo skinnebeinet i noe, snublet og måtte slippe hånden til Oscar. Kattunge hveste og satte klørne i meg så jeg etterpå oppdaget åtte klomerker, små, men dype. Jeg kunne fremdeles ikke se, tårene blendet meg og rant nedover kinnene, jeg hostet og harket, og da jeg prøvde å gni tårene vekk med den ledige hånden, ble det enda verre, som om de varme, blodrøde gassdampene fremdeles klistret seg til huden min. Tungt, tett regn trengte gjennom håret og genseren på et øyeblikk, men jeg var glad for det. Det skylte den sviende hinnen av huden, kjente jeg, og jeg vendte ansiktet opp og prøvde å holde øynene åpne så regnet også kunne lindre den forferdelige etsingen som fikk tårene til å fosse fram.

Jeg sto slik i flere minutter før synet sakte vendte tilbake.

Det var mørkt rundt oss – ikke sånn stummende langtute-på-landet mørkt, mer sånn bymørkt med gatelys. Den dunkende følelsen i skinnebeinet kunne jeg takke en benk for – en helt vanlig, grønn parkbenk av jern og plast. Et kort øyeblikk fikk jeg en rar, drømmeaktig følelse av å være tilbake der jeg kom fra. Men selv om det i første omgang liknet litt, var ikke dette Stjerneparken hjemme. Blomster og trær var helt annerledes. Fuksiabuskene bak benken var meterhøye og urskogaktige, og fra de sirlige bedene sendte noen store, trompetformete hvite blomster ut en sterk, søtlig duft som akkurat nå, sammen med gassen, var mer kvalmende enn behagelig. I det store treet på den andre siden av stien og en stripe blekt gress satt fire bitte små aper og stirret på oss med enorme øyne.

Nei, vi var så avgjort ikke hjemme. Og ikke stort nærmere Ravnekjelen heller, kom jeg til. Men hvor var vi da? Og hva hadde skjedd med villveiene?

«Atsjjjjooo. Å nei. Atsjjjooooo. Harrrk. Hva var det for noe … forferdelig?» jamret Ingentingen. Vingene hennes gikk opp og ned i små, korte vindusviskerrykk, ikke fordi hun prøvde å lette, men fordi hun hele tida måtte bremse trangen til å ta på øynene med dem.

«Bre vingene ut så regnet får renset dem bedre,» foreslo jeg.

Hun gjorde som jeg sa, men de sitret fremdeles krampaktig, og selv i skjæret fra parklyset kunne jeg se at øynene hennes var helt røde og opphovnete. Tro om mine var like hardt angrepet?

«Det var en eller annen slags gass,» sa Oscar. Han så heller ikke så godt ut. Tårer og regn rant nedover det fregnete ansiktet. «Nærmest en sånn … blodgass.»

Kattunge kjempet seg hvesende fri fra genseren min og hoppet ned på parkstien. Han virret noen ganger med hodet og likte nok heller ikke regnet noe særlig, men virket ellers like hel.

«Ravnene,» utbrøt jeg. «Er de skadet, Arkus?»

«Nei,» sa han hest. «Jeg tror skjorta mi beskyttet dem. Iallfall litt.»

Det så i det hele tatt ut til at dyrene hadde sluppet lettere fra det enn menneskene.

«Kahla,» sa jeg. «Hvor er vi?»

«Jeg vet ikke,» sa hun. «Jeg … jeg prøvde bare å komme ut.»

Det var det jo ikke noe å si på, og jeg var glad for at hun hadde klart det. Men det gikk kaldt nedover ryggen på meg når jeg tenkte på hvor galt det kunne ha gått. Det viktigste og vanskeligste med villveiene var å holde rede på hvor man var på vei. Ikke gå seg vill. Enten slapp man kanskje aldri ut igjen – det var sånn foreldrene til Shanaia døde – eller så risikerte man å komme ut på helt feil sted: for eksempel 20 meter under havflaten.

Det kunne godt være at vi nå befant oss midt i et tropisk regnvær i en eller annen by vi ikke ante hvor var, gjennomvåte, gjennomgasset og svært langt fra målet, men vi hadde vært heldige.

Vi var fremdeles i live.