Originaltittel: Vildheks – Fjendeblod

Copyright © Lene Kaaberbøl 2013

Published by agreement with

Lars Ringhof Agency ApS, Copenhagen.

© norsk utgåve: Det Norske Samlaget 2014

www.samlaget.no

Omslagsdesign: Øystein Vidnes

Omslagsillustrasjon: Olve Askim

Tilrettelagd for eBok av

BookPartnerMedia, København 2014

ISBN 978-82-521-8516-4

2. utgåva

Om denne boka

I denne femte og nest siste boka om villheksa Clara, må Clara redde den siste ravnen i verden. For uten ravner blir Clara bare en helt alminnelig villheks, ja kanskje ikke det en gang. I jakten på å redde ravnene må Clara legge ut på ei vill og farlig reise, hvor hun selv må finne ut hvem som er venn og hvem som er fiende.

Fiendeblod er femte bok i serien om Clara. Villheksserien handler om Claras kjærlighet til dyr, og den harde kampen hun kjemper for å overleve som villheks, i en verden hvor magi ikke akkurat er barnemat.

Lene Kaaberbøl

VILLHEKS Fiendeblod

Oversatt av Øystein Rosse

Oslo 2014

1 Et stivnet sekund

«Hva har du gjort med faren min?»

Kahla sto i døra. Jeg hadde ikke hørt henne komme, men det var kanskje ikke så rart – jeg hadde ligget på sofaen i stua og sovet som en bjørn i vinterhi, med en småsnorkende Kattunge på magen, halvt dekket av et av tante Isas gamle ulltepper. Det var stupmørkt ute, og jeg hadde en forvirret fornemmelse av at det måtte være midt på natta.

Merkeligere var det at Tomsen ikke hadde gitt lyd fra seg. Han pleier å bli helt ellevill når et av yndlingsmenneskene hans nærmer seg huset, men denne gangen sto han bare midt på gulvet og så forvirret ut. Det virket som han hadde blitt tatt like mye på senga som jeg.

Mor hadde fremdeles ikke kommet tilbake, konstaterte jeg. Men hvis hun skulle kjøre hele veien tilbake til Merkurgata, sette av Oscar, pakke det hun trengte for å være her i tante Isas hus den uka hun hadde lovt meg … og far skulle jo skrives ut fra sykehuset også. Slikt kunne ta tid, det visste jeg av egen erfaring.

Kahla var søkkvåt, og det var noe uvanlig ved henne. Hun var ikke pakket inn i tre kåper, fire fargerike skjerf og minst to ulluer sånn som hun pleide. Hun hadde bare en helt vanlig, svart regnfrakk og ingenting på hodet – bortsett fra hår da, så klart. Kahlas hår er knallsvart og blankt og tjukt – og akkurat nå var det altså vått også.

«Regner det?» spurte jeg dumt. Jeg var visst ikke helt våken ennå.

«Faren min,» sa hun igjen, og stemmen var både sint og kjølig. «Hvor er han? Hva har skjedd med ham?»

Alt kom veltende tilbake. For hvordan i all verden skulle jeg få forklart Kahla at mester Millaconda lå stiv som en statue i en seng i den store gangen i Vestmark, akku rat som tante Isa, fru Pommerans, Shanaia og herr Malkin? Hele heksekretsen til tante Isa. Alle lå de der, og jeg visste knapt nok om de var levende eller døde.

«Noe … noe skjedde,» sa jeg.

Kahla var fra før blek under den vanligvis så solgylne huden. Nå ble hun enda blekere.

«Hva da?» spurte hun. «Si det!»

Og da måtte jeg jo ut med det. Hele den forferdelige kampen i grotta der Bravita Blodsunge hadde brutt seg ut av det 400 år gamle fengselet sitt og hadde forsøkt å vende tilbake til livet gjennom meg.

«Hun ville ha ett meg,» sa jeg stille, «så det ikke var mer Clara igjen i meg, bare Blodsunge. Katt og tante Isa prøvde å stanse henne, men de var ikke sterke nok. Og så … og så kalte jeg. Sånn som herr Malkin hadde lært meg det: Adiuvate. Og de kom, alle sammen, hele kretsen. Og sammen stoppet de Blodsungen, men … men … etterpå var de … ikke døde, det tror jeg iallfall ikke, men helt stive. Og … og … det er de fremdeles.»

«Hvor?» sa Kahla bare.

«I Vestmark.»

Hun kom helt bort til meg.

«Vis meg det,» sa hun.

Jeg ble nesten redd henne. Jeg visste jo at hun iblant kunne virke både lukket og fiendtlig uten at det trengte bety at hun hadde lyst til å forvandle deg til noe med vorter, noe ekkelt og paddeaktig, men … det var bare ikke noe morsomt når hun så på deg på den måten.

Du har nettopp fortalt at faren hennes er mer død enn levende, formante jeg meg selv. Hadde du ventet at hun bare skulle smile og si at det var helt i orden?

«Nå?» sa jeg og hørte selv at det hørtes nesten like dumt og uforberedt ut som det med regnet.

«Ja. Nå!»

Hun rakte hånden fram som om hun ville dra meg på beina med makt. Kattunge sluttet plutselig å være en liten, halvt usynlig sovende kul under teppet. Han reiste seg i hele sin høyde – det var vel cirka 20 centimeter – og freste hissig til Kahla.

Kahla trakk hånden til seg.

«Hva er det?» spurte hun.

«Det er Kattunge,» sa jeg.

«Ja da, jeg ser at det er en kattunge, men hva gjør den –» Hun avbrøt seg selv og så mer inngående på både Kattunge og meg.

«Hvor er Katt?» spurte hun så.

Savnet inni meg svulmet opp så jeg nesten ikke klarte å si noe.

«Han … kommer ikke mer,» hvisket jeg.

«Og så har du fått den småttingen der isteden?»

«Han er ikke … Jeg vet at han ikke er så stor ennå, men …»

Hun ristet på hodet.

«Samme for meg, så lenge småen ikke sinker oss. Kom nå!»

Kattunge åpnet igjen hele gapet og freste, denne gangen nesten lydløst. Det var klart at det ikke ville bli kjærlighet ved første fres mellom ham og Kahla.

Jeg holdt ham inntil meg mens jeg reiste meg. Jeg ville ikke at han regelrett skulle angripe henne – det ville han neppe slippe så lett unna.

«Hvor skal dere?» spurte Ingentingen søvnig fra sovepinnen ved vedkomfyren.

«Til Vestmark,» sa Kahla. «Jeg vil se faren min!»

Mester Millaconda lå på ryggen og stirret rett opp i lufta. Han så veldig morsk ut, for de svarte øyebrynene rynket seg så fælt at de nesten møttes på midten, men det var nøyaktig det samme uttrykket han hadde hatt nede i grotta. Ingenting hadde forandret seg. Ingen av dem, ikke tante Isa heller, hadde rørt seg en millimeter siden Oscar og jeg gikk fra dem dagen før.

Den store gangen så ikke like stor ut som den pleide, nå som det sto fem senger i den. Det så ut som en sykesal, tenkte jeg. Og kunne ikke helt la være å tenke videre: eller et gravkammer.

Kahla utstøtte noe som hørtes ut som en mellomting mellom et gisp og et hulk. Hun kastet seg ned ved siden av mester Millaconda og grep hånden hans. Så slapp hun den brått igjen.

«Han er jo helt kald!» sa hun. «Hvorfor har dere ikke sørget for at han er ordentlig varm?»

Jeg prøvde å forklare at vi hadde prøvd, med tepper og fyr på kaminen og varmeflasker og det hele.

«Det hjelper ikke,» sa jeg. «De er bare sånn.»

Hun hørte ikke etter. Igjen hadde hun tatt hånden til faren, og villsangen kom bølgende ut av henne, høy og skarp og sviende, nesten som en lusing. Hjertet mitt gjorde et håpefullt hopp, og jeg så etter en forskjell, et livstegn, hva som helst annet enn den fryktelige ubevegeligheten. Så vidt jeg kunne se, skjedde det ingen ting, bortsett fra at Kahla ble merkbart trøttere jo lenger hun fortsatte å synge. Likevel bare fortsatte og fortsatte hun, i nesten en time, tror jeg, til stemmen var helt sprukken, og hun var så svak at jeg måtte hjelpe henne på beina da hun endelig ga opp.

«Det virker ikke,» sa hun hest. «Hvorfor virker det ikke?»

«Jeg vet ikke,» sa jeg.

«Jeg forstår ikke hvorfor det ikke virker …» Knærne sviktet under henne, og jeg måtte hjelpe henne ut på kjøkkenet så hun fikk sette seg. Ingentingen flakset bekymret etter oss, med en skur av små «å nei, å nei, å nei»-utbrudd.

Over kjøkkenbordet hang det en krok. Ingentingen så uvilkårlig opp på den, og jeg kunne se at fjærene hennes reiste seg. På den kroken hadde det hengt et bur, og det var i det buret jeg hadde sett Ingentingen første gang. En ynkelig, snørrete og skitten liten skapning som ikke hadde kunnet leve opp til det skaperen hennes forlangte av henne, og var blitt plassert i det buret bare fordi det irriterte Kimæra at Ingentingen fulgte etter henne. Hun hadde ikke visst hva ord som «venn» og «frihet» betydde. Det var hun først nå så smått i ferd med å lære, og det var sikkert ikke så trivelig for henne å være her igjen. Selv om fjærene la seg etter noen minutter, så hun enda engsteligere ut enn hun pleide. Og ikke bare for sin egen skyld, viste det seg.

«Hvorfor er de så stille?» spurte hun. «Isa … hun … øynene hennes er helt stive. Tror du hun har vondt?»

«Jeg vet ikke,» sa jeg. «Vet du hva som feiler dem?» spurte jeg Kahla. Jeg håpet så inderlig at hun hadde et svar. Hun var en skikkelig god villheks, mye bedre enn jeg var.

Men Kahla ristet på hodet.

«Jeg har aldri sett noe sånt før,» sa hun. «Det virker som … som de har stivnet. Kanskje det er noe med tida.»

«Hva mener du?»

«Faren min sa en gang at hvis man utfører noe virkelig voldsomt og stort – noe magisk, altså – så gjør det noe med tida. Det er som om den går langsommere eller rett og slett går i stå noen sekunder.»

Jeg tenkte tilbake på de gangene jeg hadde vært med på «noe virkelig voldsomt og stort». Jeg kjente godt igjen følelsen av at tida liksom stoppet opp litt – som om alt gikk i sakte film.

Hvis Kahla hadde rett – betydde det da at de fem ubevegelige kroppene simpelthen hadde gått i stå? I et langt, stivnet sekund, midt mellom ett hjerteslag og det neste, midt mellom to åndedrag? Det var på en måte ørlite grann beroligende å tenke på, iallfall bedre enn å forestille seg at de var ved full bevissthet bak de stirrende blikkene og urørlige musklene.

«Men hvordan får man tida til å begynne å gå igjen?» spurte jeg.

Kahla sendte meg et mørkt blikk.

«Hvis jeg hadde visst det, tror du ikke jeg hadde gjort det da? Jeg vet jo ikke engang om det er det med tida. Jeg bare gjetter.»

«Ja, men hva skal vi gjøre, da? Tror du ravnemødrene kan hjelpe oss?»

Kahla satte albuene i bordet og tok seg til panna med begge hender. Det kom en liten lyd fra henne, noe midt mellom et sukk og et lavt hves, og hun strøk det svarte håret litt tilbake. Jeg syntes det snodde seg uvanlig lev ende rundt fingrene hennes.

«Vi får vel prøve,» sa hun. Men hun hørtes ikke særlig optimistisk ut.

Jeg tenkte på Tomsen og Stjerna og geitene som var alene hjemme. Iallfall til mor kom tilbake.

«Jeg sender en SMS,» sa jeg, «så mor husker å gi dyrene mat. Kom igjen, Kahla – la oss komme oss av sted. Ravnemødrene vet hva vi skal gjøre!»

Jeg tenkte på Thuja, den fremste i ravnemødrenes krets. Hun var nok den klokeste villheksa jeg kjente.

Kahla reiste seg. Ansiktet hennes var hardt og besluttsomt.

«Hold godt fast på det kattedyret,» sa hun. «Hvis vi skal klare det, er det best vi skynder oss, og jeg har ikke tid til å fare rundt i villveitåkene og lete etter ham hvis han stikker av.»

Jeg skulle akkurat til å protestere og si at Kattunge ikke var en som stakk av, men jeg tok meg i det. Hva visste jeg egentlig om hva Kattunge kunne finne på? For sikkerhets skyld puttet jeg ham innenfor jakka og kneppet den øverste knappen.

Det skulle vise seg å være en klok beslutning …