Dietrich Bonhoeffer

Etterfølgelse

Oversatt av Knut Grønvik

Luther

© Luther Forlag, Oslo 2010

© 1937 Dietrich Bonhoeffer.

Trykket og utgitt med tillatelse fra Gütersloher Verlagshaus,

Verlagsgruppe Random House GmbH,

Carl-Miele-Strase 214, 33311 Gütersloh, Tyskland.

Originalens tittel: Nachfolge

Norsk oversettelse: Knut Grønvik

Omslag: Ingvild Østgård, www.imadeit.no

Sats: Brødr. Fossum AS

Trykk og innbinding: AIT Otta AS

ISBN: 978-82-531-4702-4

Der ikke annet er angitt, er bibelsitatene hentet fra oversettelsen til Det norske bibelselskaps forlag fra 1978/2005.

www.lutherforlag.no

Hengiven etterfølgelse og motstand

Oversetterens forord

Det var vår og død i skogen denne morgenen, 9. april 1945. På cellen i konsentrasjonsleiren Flossenbürg kneler Dietrich Bonhoeffer i sin fangedrakt. Gjennom en halvåpen dør kunne fengselslegen se ham i inderlig bønn til sin Gud. «Det var noe ved hans hengivelse og tydelige overbevisning som beveget meg dypt», skriver legen i sin rapport. Tidlig i grålysningen føres fangene ut. Dødsdommen forkynnes. De får ordre om å kle av seg. Bak noen trær venter skafottet. Naken, som sin Mester, blir Bonhoeffer og hans medfanger hengt.

Dit hadde Kristus-etterfølgelsen ført ham. Den 39 år unge, tyske teologen og prestelæreren hadde da allerede sittet to år i fengsel for sin kamp mot naziregimet. Etter det mislykkede attentatet mot Adolf Hitler i juli 1944 ble Dietrich Bonhoeffer avslørt som en av bakmennene. Nå, bare uker før andre verdenskrig var over, måtte han og flere andre sentrale motstandsfolk bøte med livet.

Bonhoeffers sterke, personlige brev og notater fra fengselet ble kort etter krigen samlet og gitt ut i boken Motstand og hengivelse. Den gir et unikt innblikk i sjelekvalene, beveggrunnene og håpet bak kampen og det den kostet. Men motstanden og hengivelsen begynte naturligvis lenge før han ble tatt til fange.

Det som førte ham inn i en konsekvent kamp mot et umenneskelig regime, var den dype personlige tilhørigheten til Kristus, han som ble menneske og kalte oss til et liv som lignet hans, til det motsatte av umenneskelighet. Bonhoeffer levde en kristen tro som holdt ham oppreist mot overmakten. Og nerven, selve ryggmargen i denne troen, hadde han mange år tidligere gjort dypt og dirrende rede for i boken du nå har åpnet: Etterfølgelse.

Motstandsmannen Bonhoeffer førte fra tidlig i 1930-årene en åpen kamp. Han ble snart en av lederskikkelsene i Bekjennelseskirken, den relativt fåtallige gruppen innen de protestantiske tyske kirkene som tok tydelig avstand fra Hitler og nazismen. Fra 1935 ledet han motstandskirkens lille presteseminar i Finkenwalde ved Stettin, til det to år senere ble stengt av naziregimet.

Det var her Etterfølgelse ble til. Boken kom i 1937 og er for en stor del forelesninger Dietrich Bonhoeffer holdt for prester som forberedte seg til å tjene Kristus og den kristne kirke som etterfølgere i en truende tid. I den første delen går han grundig gjennom Bergprekenen der Kristus kaller den enkelte til å leve et liv som «overgår» omgivelsene. I andre hoveddel viser han hvordan kirken, som fellesskap, fører Kristus-livet videre i verden.

Teksten ble altså skrevet for og til teologer, og er i all hovedsak en tydeliggjøring av bibeltekster uten påtrengende mange forsøk på å anvende dem på konkrete livserfaringer. For en leser i vår tid fremstår muligens dette som en mangel. Mye taler likevel for at de som først hørte Bonhoeffers skarpe utlegninger, oppfattet både den personlige utfordringen og den samfunns- og kirkekritiske dimensjonen mer enn godt nok. Etterfølgelse klinger mot en mørk bakgrunn i datidens Tyskland.

Og likevel er boken tidløs. Bonhoeffer langer i innledningen ut en bredside mot «den billige nåden», et begrep som er blitt stående og blir flittig sitert. Det han sikter til, er nåde til nedsatt pris, nåde som rettferdiggjørelse av synden, ikke synderen, nåde som forhåndsgodkjenning av et gudløst liv vi ikke engang har til hensikt å endre – et problem som neppe er noe mindre i norsk folkekirkevirkelighet i dag enn det var i Luthers hjemland i mellomkrigstiden. Han leverer også en konsekvent teologi om kirken som Kristi kropp. En kropp som tar plass – Lebensraum! – i verden, men aldeles ikke er identisk med folket og kulturen omkring seg. Heller ikke her er visst utfordringene blitt mindre siden den gang.

Etterfølgelse kom på norsk allerede i 1956, den gang med den ikke helt velvalgte tittelen Lydighetens vei. Man kunne få inntrykk av at boken dreier seg om hva mennesker kan makte om de tar seg sammen: kristent liv som moralsk prosjekt. I virkeligheten handler den om hva Jesus Kristus kan utrette i og gjennom mennesker som følger ham: kristent liv som trosprosjekt. «Bare den som tror, er lydig. Bare den lydige tror.» Bonhoeffer tviholder på begge deler. Disippellivet leves og henter kraft i spenningsfeltet mellom disse to sannhetene.

Etterfølgelse kom bare i det ene opplaget for mer enn femti år siden. To andre små, men viktige bøker fra Finkenwalde-tiden er Et liv i fellesskap og Bibelens bønnebok. De ble utgitt samlet på norsk i 1979, men ikke siden. Den første norske utgaven av Motstand og hengivelse, boken med fengselsbrevene, er derimot kommet i en rekke opplag siden den første gang lå på bokhandlerdisken i 1959. Siste, lett justerte utgave kom så sent som ved årtusenskiftet.

At Bonhoeffers tanker i fangenskap har fått bredere oppmerksomhet enn de andre bøkene, skyldes nok både de dramatiske omstendighetene tekstene ble til under, og kanskje ikke minst den samtalen med samtiden han der gir seg inn på. I de fragmentariske tekstene ligger enkelte små ansatser til en mer verdensåpen teologi enn vi tilsynelatende finner i de andre bøkene. Samtidig fortsetter også Etterfølgelse og de andre Bonhoeffer-bøkene å komme på stadig nye språk og i nye utgaver. Det er i dag fornyet interesse for den dype sammenhengen mellom Bonhoeffers radikale etterfølgelsesteologi og tankene han noterte i fengselet. Desto mer påfallende er det at innledningsessayet til den nyeste norske utgaven av Motstand og hengivelse ikke nevner basisboken Etterfølgelse med et eneste ord.

Det gjør til gjengjeld Bonhoeffer selv – i et brev han skrev fra fengselet dagen etter det mislykte attentatet: «Jeg trodde jeg kunne lære å tro ved selv å forsøke å leve noe i retning av et hellig liv. Nachfolge betegner vel slutten på denne vei. I dag ser jeg tydelig farene ved boken, selv om jeg fremdeles fullt står inne for den.» Ja, faren ved en bok som Etterfølgelse er at den kan misbrukes til åndelig overmot og til å heve seg over andre, altså det motsatte av å følge Jesus koste hva det koste vil. Men farene ved boken endrer ikke på hva boken er: en klassisk veileder til et liv som Jesu disippel. For ham som skrev den, kostet etterfølgelsen livet.

I Sverige kom ikke Etterfølgelse ut før i 1976, oversatt av den da helt unge poeten og forfatteren Ylva Eggehorn. I forordet til nyutgivelsen i 2006 beskriver hun dette arbeidet som et åndelig og språklig renselsesbad som også endret hennes poesi. Siden har hun beskjeftiget seg mye med Bonhoeffer, og ønsker seg nå at visse bøker kunne bytte lesere: «Tenk om riktig fromme kristne med vekkelsesbakgrunn leste Motstand og hengivelse og virkelig lyttet til Dietrich Bohoeffers ord om det myndige, religionsløse mennesket … og tenk om politisk radikale kristne leste Etterfølgelse og så hvilket sprengstoff fremfor alt Bergprekenen kan være.»

Dette ønsket slutter jeg meg til etter selv å ha nyoversatt Bonhoeffers dypdykk i etterfølgelsesteologien til norsk.[1] Opp gjennom årene har jeg stadig støtt på sterke og stimulerende sitater fra Etterfølgelse i andre bøker. Når jeg nå har vært gjennom hvert eneste ord, kjenner jeg meg på samme tid styrket og urolig. Det går en kraft ut fra boken. Den evner å knytte meg som leser til Kristus. Men dermed blir også kallet til oppbrudd og etterfølgelse urovekkende nærgående. Våger jeg – og våger vi som kirke i dagens Norge – å følge det?

Til daglig arbeider jeg som prest i Korsvei-bevegelsen. Vi ønsker å bidra til å forandre både kirke og samfunn nedenfra. Korsvei er blitt til av lengselen etter å leve som Jesu disipler midt i vår tid. Vi vil utfordre og inspirere til både å søke fortrolig fellesskap med Jesus Kristus og bli forent med ham i kampen for livet i vår verden. Til begge deler er Dietrich Bonhoeffer – med sitt liv, sin død og i alle sine bøker – en trassig og troverdig veileder.

Knut Grønvik

Lommedalen, en oktoberdag 2010

[1] Oversetterens forklarende noter er merket med stjerne og står, som denne, nederst på sidene. Bonhoffers egne noter står samlet bak i boken.

Forord

I tider med kirkelig fornyelse skjer det helt av seg selv: Den hellige skrift virker rikere for oss. Bak de nødvendige dagsparoler og kamprop i den kirkelige meningsbrytningen våkner en sterkere lengsel. Man blir opptatt av den ene alt dreier seg om, av Jesus selv. Hva var det Jesus ville si oss? Hva venter han seg av oss i dag? Hvordan hjelper han oss i dag til å være trofaste kristne? Til sjuende og sist er det ikke så viktig hva den ene eller andre kirkens mann måtte ville. Det vi vil vite, er hva Jesus vil. Vi vil høre Jesu eget ord når vi lytter til en preken. Og dette ikke bare for vår egen del, men også med tanke på alle dem som kirken og dens budskap er blitt fremmed for. Vi tenker vel også at helt andre mennesker ville høre ordet, og helt andre ville vende seg bort, dersom Jesus selv og Jesus alene var midt iblant oss med sitt ord i forkynnelsen. Ikke slik å forstå at forkynnelsen i vår kirke ikke lenger er Guds ord. Men hvor mye uren klang, hvor mange menneskelige, harde lover, falske håp og falsk trøst forkludrer ikke Jesu klare ord og gjør det vanskelig å ta en sann beslutning!

Det er jo ikke de andres feil om de opplever vår forkynnelse hard og vanskelig. Visst ønsker den å være Kristusforkynnelse helt og fullt, men den er belastet med ord og uttrykk de er fremmede for. Det er jo heller ikke sant at hvert eneste ord som i dag rettes mot kirkens forkynnelse, også er en avvisning av Kristus eller kristendommen. Vil vi virkelig fornekte fellesskapet med de mange som kommer for å høre det vi forkynner, men gang på gang bedrøvet må konstatere at vi gjør møtet med Jesus vanskelig for dem? De mener jo ikke at det er Jesu egne ord de trekker seg unna, men at det er kommet for mye menneskelig, institusjonelt og læremessig mellom dem og Jesus. Hvem av oss kjenner ikke alle svarene man her kunne komme med og dermed enkelt unndra seg ansvaret for disse menneskene. Men er det ikke også et svar å rette spørsmålene mot oss selv: Er det ikke ofte vi som står i veien for Jesu ord? Henger vi for mye fast i bestemte formuleringer, i en måte å preke på som er preget av en annen tid, et annet sted og en annen samfunnsstruktur? Forkynner vi faktisk for «dogmatisk» og for lite «livsnært»? Er det visse yndlingstanker i Skriften vi gjentar gang på gang, mens vi forbigår andre viktige ord i stillhet? Forkynner vi kanskje for mye våre egne meninger og overbevisninger – og for lite Jesus Kristus selv?

Ikke noe motvirker våre egne intensjoner sterkere, ikke noe er mer ødeleggende for vår forkynnelse enn å lesse tunge menneskeskapte krav over på dem som strever og bærer tunge byrder. Sånt driver dem bare bort fra Jesus, han som ber dem komme. Da spotter vi virkelig Jesu Kristi kjærlighet! Men her hjelper det lite å stille allmenne spørsmål eller beskylde seg selv. La oss i stedet vende tilbake til Skriften, til Jesu kall og hans egne ord. Der kan vi søke veien ut av fattigdommen i våre egne trangbodde overbevisninger og spørsmål – og inn i det åpne rommet og rikdommen som er gitt oss i Jesus.

Vi vil snakke om kallet til å følge Jesus. Legger vi med det et nytt, tungt åk på folk? Føyer vi da enda hardere og ubønnhørlige bud til alle de menneskebudene sjel og kropp allerede sukker over? Er det bare for å drive en kvassere torn inn i urolige og sårede samvittigheter vi minner folk om å følge Jesus? Reiser vi enda en gang, som så mange ganger før i kirkens historie, umulige, plagsomme og merkverdige krav som muligens kan fungere som en from luksus for noen ganske få, mens alle som skjøtter sitt yrke og jobber for sitt daglige brød, må forkaste dem som ugudelige forsøk på å sette Gud på prøve?

Er det om å gjøre for kirken å holde mennesker nede med åndelig maktmisbruk? Skal kirken egenmektig, med trusler om jordisk og evig straff, bestemme og forlange hva et menneske må tro og gjøre for å bli salig? Skal kirkens ord føre til nytt tyranni og nye overgrep mot sjelene? Det kan jo tenkes at enkelte mennesker lengter etter slike slavekår. Men kan kirken noen gang tjene slike lengsler?

Når Den hellige skrift taler om å følge Jesus, forkynner den frigjøring for mennesker, frigjøring fra alle menneskeskapte krav, fra alt som trykker ned og tynger, alt som fører til bekymring og samvittighetskvaler. I etterfølgelsen slipper mennesker fri fra sine egne forskrifters tunge åk og tar i stedet på seg Jesu Kristi milde åk. Fjerner man dermed alvoret i Jesu bud? Nei, tvert imot. Der hvor hele Jesu bud, kallet til uinnskrenket etterfølgelse, blir stående, blir også menneskers fulle frigjøring til fellesskap med Jesus mulig. For den som udelt følger Jesu bud, den som uten å stritte imot lar Jesu åk hvile på sine skuldre, blir byrden lett. Gjennom det milde trykket fra dette åket mottar han også kraften til å gå den rette veien uten å bli utmattet. Jesu bud er hardt, umenneskelig hardt, for den som stritter imot. Jesu bud er mildt og slett ikke tungt for den som villig går inn under det. «Hans bud er ikke tunge» (1 Joh 5,3). Jesu bud er ingen sjelelig hestekur. Jesus krever ikke noe av oss uten å gi oss kraft til å gjøre det. Jesu bud vil aldri ødelegge livet. Hans bud holder livet oppe, styrker det og gjør det helt.

Men fortsatt presser et spørsmål på: Hva kan kallet til å følge Jesus i dag bety for arbeidsfolk, forretningsmenn, bønder og soldater? Skapes det ikke her et uholdbart skille mellom kristnes livsform og folk som arbeider i verden? Er ikke en kristendom der man følger Jesus, i virkeligheten en sak for noen ganske få? Skyver man ikke bare det store flertallet i folket fra seg? Er det ikke forakt for de svake og fattige? Fornekter man ikke nettopp da Jesu Kristi store barmhjertighet, han som kom til synderne og tollerne, til de fattige og svake, tapere og fortvilte? Hva kan vi si til dette? Er det få eller mange som tilhører Jesus? Jesus døde alene på korset, forlatt av sine disipler. Ved siden av ham hang to mordere, ikke to av hans trofaste menn. Men under korset sto de alle: fiender og troende, tvilende og feige, spottere og overbeviste. Jesu bønn om at Gud måtte tilgi gjaldt dem alle og alle deres synder. Guds barmhjertige kjærlighet lever midt blant sine fiender. Det er den samme Jesus Kristus som i sin nåde kaller oss til å følge ham. Det er Jesu nåde som gjør røveren på korset salig, i hans siste time.

Hvor vil så kallet til etterfølgelse føre dem som følger Jesus? Hvilke avgjørelser og avskjeder vil det føre til? Det spørsmålet må vi stille til den eneste som vet svaret. Jesus Kristus sier: «Følg meg!» Han er den eneste som vet hvor veien går. Men vi vet og kan være trygge på at det vil være en over all måte barmhjertig vei. Etterfølgelse er glede.

Det virker i dag vanskelig å gå de kirkelige beslutningers smale vei med full forvissning – og samtidig leve i Kristi vidtfavnende kjærlighet til alle mennesker, i Guds tålmodighet, barmhjertighet og «filantropi» (Titus 3,4). Likevel må dette holdes sammen, ellers går vi menneskers egne veier. Måtte Gud gi oss glede midt i alt etterfølgelsesalvor, i alle nei til synden et ja til synderen, i all motstand fra fienden det vinnende og seirende ordet i evangeliet: «Kom til meg, alle dere som strever og bærer tunge byrder, og jeg vil gi dere hvile. Ta mitt åk på dere og lær av meg, for jeg er mild og ydmyk av hjertet, og dere skal finne hvile for sjelen. For mitt åk er godt og min byrde lett» (Matt 11,28–30).

Dietrich Bonhoeffer

Del I

Den dyre nåden

Billig nåde er vår kirkes dødsfiende. I dag står kampen om den dyre nåden.

Billig nåde er nåde til utsalgspris, tilgivelse og trøst på billigsalg, rabatterte sakramenter. Billig nåde er nåde som kirkens uuttømmelige forråd, et kammer man lettvint, grenseløst og uten betenkninger øser ut av, nåde uten noen pris, nåde som ikke koster noe. Det skal jo ligge i selve nådens vesen at regningen er betalt på forhånd for alle tider. Med henvisning til den forhåndsbetalte regningen kan man så få allting gratis. Kostnadene har vært uendelig store, og følgelig er det også uendelige muligheter til å bruke og sløse. Hva skulle nåde være, om den ikke var billig?

Billig nåde er nåde som læresetning, som prinsipp, som system. Billig nåde er tilgivelse som en allmenn sannhet, Guds kjærlighet som kristelig forestilling om Gud. Sier man ja til den, har man allerede tilgivelse for sine synder. En kirke som forfekter denne nådelæren, har dermed også selv del i nåden. I en slik kirke finner verden billig dekke for sine synder, synder den ikke angrer og slett ikke ønsker å settes fri fra. Billig nåde fornekter derfor Guds levende ord, den fornekter at Guds ord ble menneske.

Billig nåde rettferdiggjør synden, ikke synderen. Ettersom nåden likevel utretter alt av seg selv, kan jo alt bare fortsette som før. «Min gjerning hjelper ei det grann og bøter ei min skade.»[1] Verden er og blir verden, og vi er og blir syndere, selv i det best tenkbare liv. En kristen kan altså like godt leve som resten av verden, ligne verden i ett og alt, og må for all del – det ville vært svermerisk kjetteri! – ikke driste seg til å føre et annet liv under nåden enn under synden! Han må vokte seg så han ikke gjør opprør mot nåden, ikke vanærer den store, billige nåden, ikke skaper ny bokstavtrelldom med sitt forsøk på å leve et liv i lydighet mot Jesu Kristi bud! Verden er rettferdiggjort av nåde, derfor – av hensyn til nådens alvor! for ikke å stritte imot denne umistelige nåden! – bør en kristen leve som verden for øvrig!

Selvsagt ville han gjerne ha gjort noe ekstraordinært ut av livet, og han opplever det uten tvil som en stor forsakelse å måtte si nei til dette og i stedet se seg nødt til å leve verdslig. Men såpass må han ofre. Han må øve seg i den selvfornektelsen det er å leve slik at han ikke skiller seg ut fra verden. Han må la nåden være virkelig nåde, slik at han ikke ødelegger verdens tro på denne billige nåden. I all sin verdslighet, i denne nødvendige forsakelsen han for verdens skyld – nei, for nådens skyld! – pålegger seg, kan den kristne være trygg og sikker (securus) på at han eier den nåden som alene utfører alt. En kristen skal altså ikke være en etterfølger, han skal trøste seg til nåden! Dette er billig nåde. Den rettferdiggjør synden, ikke den botferdige synderen som holder opp med sin synd og vender om. Den er ikke en tilgivelse som skiller oss fra synden. Billig nåde er den nåden vi viser oss selv.

Billig nåde forkynner tilgivelse uten omvendelse, den er dåp uten menighetstukt, nattverd uten syndsbekjennelse, uten absolusjon, uten personlig skriftemål. Billig nåde er nåde uten etterfølgelse, nåde uten kors, nåde uten den levende Jesus Kristus, han som ble menneske av kjøtt og blod.

Dyr nåde er skatten som er skjult i åkeren. Mennesker som finner den, går med glede bort og selger alt de eier for skattens skyld. Dyr nåde er den kostbare perlen kjøpmannen selger alt for å sikre seg. Den er Kristi kongerike som får folk til å rive ut det øye som forfører dem, den er Jesu Kristi kall, det som fikk disiplene til å la garnene ligge og følge ham.

Dyr nåde er det evangeliet vi stadig må søke på nytt, gaven vi må be om, døren vi må banke på.

Den er dyr fordi den kaller til etterfølgelse, den er nåde fordi den kaller oss til å følge Jesus Kristus. Den er dyr fordi den koster et menneske livet, den er nåde fordi det først er slik den gir et menneske liv. Den er dyr fordi den fordømmer synden, nåde fordi den rettferdiggjør synderen. Fremfor alt er nåden dyr fordi den kostet Gud dyrt, fordi den kostet hans Sønns liv – «dere er kjøpt, og prisen betalt» (1 Kor 6,20) – og fordi det som er dyrebart for Gud ikke kan være billig for oss. Dyr nåde er at Gud ble menneske.

Dyr nåde er nåde som Guds helligdom. Den må beskyttes mot verden og ikke kastes for hundene. Derfor er den også nåde som levende ord, som Guds ord, ord han selv uttaler slik det behager ham. Det treffer oss som et nådig kall til å følge Jesus, det kommer som tilsagn om tilgivelse til en engstelig ånd og et knust hjerte. Nåden er dyr fordi den tvinger mennesker inn i etterfølgelse under Jesu Kristi åk, nåden er at Jesus sier: «Mitt åk er godt og min byrde lett.»

To ganger fikk Peter høre kallet: Følg meg! Det var Jesu første og siste ord til sin disippel (Mark 1,17; Joh 21,22). Hele Peters liv ligger mellom disse to oppfordringene. Første gang kallet lød, ved Gennesaretsjøen, forlot Peter sine garn og sitt yrke, tok Jesus på ordet og fulgte ham. Den siste gangen er det den oppstandne som møter ham, også nå ved Gennesaretsjøen. Peter har vendt tilbake til sitt gamle yrke, og nok en gang lyder det: Følg meg! Imellom lå et helt liv som disippel og etterfølger av Kristus. Midt i dette livet sto bekjennelsen til Jesus som Guds Messias. Tre ganger – ved starten, til slutt og ved Cæsarea Filippi – får Peter høre ett og samme budskap, nemlig at Kristus er hans Herre og hans Gud. Samme Kristi nåde roper: «Følg meg!» og åpenbarer seg for ham i bekjennelsen til Guds Sønn.

Tre ganger ble Peter stanset av nåden på sin vei; en og samme nåde ble forkynt på tre ulike måter. Det var virkelig Kristi egen nåde, og ikke en nåde han tilsa seg selv. En og samme Kristi nåde fikk disippelen til å forlate alt for etterfølgelsens skyld, skapte den bekjennelsen i ham som all verden må ha oppfattet som bespottelse, og kalte til slutt den troløse Peter inn i martyriets fellesskap og tilga ham alle hans synder. I Peters liv hører nåde og etterfølgelse uløselig sammen. Han hadde tatt imot den dyre nåden.

Etter hvert som kristendommen bredte seg, og kirken ble mer og mer verdsliggjort, gikk kunnskapen om den dyre nåden tapt for de fleste. Verden var blitt kristnet og nåden allemannseie. Man kunne få den billig. Likevel bevarte romerkirken en rest av den opprinnelige forståelsen. Det var avgjørende at klosterlivet ikke brøt ut av kirken, og at kirken var vis nok til å tåle klostrene. Her, i kirkens randsone, fantes det stedet der den gamle innsikten ble holdt ved like: Nåden er dyr, nåden omfatter også etterfølgelse. Mennesker forlot for Kristi skyld alt de eide og hadde, og forsøkte med daglige øvelser å følge Jesu strenge bud. Slik ble klosterlivet en levende protest mot verdsliggjøringen av kristendommen, mot nåde til nedsatt pris. Men i og med at kirken tolererte denne protesten og ikke lot den utvikle seg til et endelig brudd, relativiserte de den også. Ja, kirken utnyttet den faktisk til å rettferdiggjøre sitt eget verdsliggjorte liv, for nå ble klosterlivet, og dermed etterfølgelsen, en spesiell oppgave for noen få, ikke noe den store massen av kirkefolk kunne forpliktes til. Denne skjebnesvangre avgrensningen av Jesu bud til kun å gjelde en bestemt gruppe spesielt kvalifiserte mennesker førte til et skille mellom «toppytelse» og «minsteytelse» i kristen lydighet.

Dermed kunne man ved alle senere klager på verdsliggjøring vise til at det var fullt mulig å gå «klosterveien» innenfor kirken. Ved siden av denne hadde man samtidig muligheten til å gå en lettere vei, noe som også var helt i orden. Den urkristne forståelsen av den dyre nåden ble i romerkirken holdt i hevd gjennom klostrene. Når man viste til dette, bidro man altså paradoksalt nok til å rettferdiggjøre at kirken ble verdsliggjort! Den avgjørende feilen i alt dette var ikke at munker og nonner – med alle sine innholdsmessige misforståelser av Jesu vilje – gikk nådens vei i streng etterfølgelse. Feilen var at de fjernet seg fra det sant kristne ved å gjøre sin egen vei til en frivillig ekstraytelse for de få, som om de dermed gjorde noe ekstra fortjenstfullt.

Da Gud gjennom sin tjener Martin Luther og reformasjonen gjenoppvakte evangeliet om den rene, dyre nåden, førte han ham veien gjennom klosteret. Luther var munk. Han hadde forlatt alt og ville følge Kristus i fullkommen lydighet. Han forsaket verden og tok fatt på sin kristelige oppgave. Han lærte å være lydig mot Kristus og hans kirke, for han visste at bare den som er lydig, kan tro. Kallet til å leve i kloster krevde at Luther satset hele sitt liv. Men Luthers vei grunnstøtte mot Gud selv. Gjennom Bibelen viste Gud ham at det å følge Jesus ikke er en fortjenstfull spesialoppgave for de få, men en guddommelig befaling som gjelder alle kristne. Klostrene hadde gjort den ydmyke etterfølgelsen til en fortjenstfull handling for «de hellige». Så viste det seg at disiplenes selvfornektelse var blitt til de frommes største åndelige selvhevdelse. Verden hadde brutt seg midt inn sentrum at klosterlivet, og der var den i virksomhet på verste vis. Munkens verdensflukt ble avslørt som en finere form for kjærlighet til verden. Da denne siste muligheten til et fromt liv var forspilt, grep Luther fatt i nåden. Hans klosterverden raste sammen. I dette så han Gud gjennom Kristus strekke ut sin hånd for å berge ham. Den hånden grep han i tro på at «min gjerning hjelper ei et grann og bøter ei min skade», selv ikke i «det best tenkelige liv» som det heter i den Luthers originaltekst til denne salmen. Det var en dyr nåde hånden ga ham, den slo i stykker hele hans tilværelse. Enda en gang måtte han forlate sine garn og følge Jesus. Den første gangen, da han trådte inn i klosteret, hadde han gitt avkall på alt, bare ikke seg selv, sitt fromme ego. Denne gangen ble også egoet tatt fra ham. Nå fulgte han ikke Jesus av egne krefter, men på grunn av Guds nåde. Han fikk ikke høre: Riktignok har du syndet, men alt er tilgitt, så nå kan du bare fortsette som før og trøste deg med tilgivelsen! Luther var nødt til å forlate klosteret og vende tilbake til verden. Ikke fordi verden i seg selv er hellig og god, men fordi klosteret ikke var noe annet enn verden, det heller.

Luthers vei ut av klosteret og tilbake til verden innebar det skarpeste angrepet på verden siden den aller første kristne tiden. Munkens forsakelse av verden var rene barneleken mot den forsakelsen verden opplevde da han vendte tilbake til den. Nå gikk han til frontalangrep. Nå måtte etterfølgelsen av Jesus leves midt i verden. De «ekstraytelsene» man under spesielt tilrettelagte forhold øvde seg på i klosteret, var nå blitt nødvendige og påbudt for ethvert kristent menneske i verden. Den fullkomne lydigheten mot Jesus bud måtte nå virkeliggjøres i det daglige yrkeslivet. Dette forsterket konflikten mellom den kristnes liv og verdens liv på en uoverskuelig måte. Den kristne hadde rykket verden inn på livet – til nærkamp.

Men Luthers innsats kan lett bli misforstått. Det mest skjebnesvangre er å hevde at han ved å oppdage evangeliet om den rene nåde erklærte fritak fra lydigheten mot Jesu bud her i verden. Som om den reformatoriske oppdagelsen skulle være at nåden og tilgivelsen betyr at verden «helgenkåres» og erklæres rettferdig. For Luther får den kristnes verdslige yrke sin verdi ene og alene fordi det er der protesten mot verden gjør seg gjeldende på sitt aller skarpeste. Når en kristen utøver sitt yrke i etterfølgelse av Jesus, får det ny berettigelse i kraft av evangeliet. Ikke rettferdiggjørelse av synden, men av synderen – dette var grunnen til at Luther vendte tilbake fra klosteret. Det var den dyre nåden Luther hadde fått i gave. Den var nåde fordi den var vann til tørstende land, trøst i angst, frigjøring fra trelldommen på den veien han selv hadde valgt, tilgivelse for alle synder. Nåden var dyr fordi den ikke ga noen dispensasjon fra gode gjerninger, men skjerpet kallet til etterfølgelse til det ytterste. Men nettopp på de områdene der den var dyr, der var den nåde, og der den var nåde, der var den dyr. Dette var hemmeligheten ved det reformatoriske evangeliet, hemmeligheten ved måten syndere blir rettferdiggjort på.

Og likevel var det ikke Luthers forståelse av den rene, dyre nåden som gikk seirende ut av reformasjonshistorien. Det gjorde derimot menneskers vaktsomme, religiøse instinkt for hvordan man kan få nåden så billig som mulig. Det skulle ikke mer til enn en lett, nesten umerkelig forskyvning av aksenten, dermed var det farligste og mest ødeleggende skjedd. Luther lærte at vi mennesker ikke engang med den frommeste livsførsel og de beste gjerninger kan hevde oss overfor Gud, for i grunnen søker vi jo oss selv i alt dette. Denne nøden gjorde at han grep fatt i nåden, i tro på dens frie og ubetingede tilgivelse for alle synder. Luther visste at denne nåden hadde kostet og fortsatt daglig ville koste ham hele livet. For nåden ga ham jo intet unntak fra etterfølgelsen, men kastet ham for alvor inn i den. Når Luther snakket om nåde, hadde han alltid sitt eget liv i tankene. Først gjennom nåden var dette kommet inn i hel og full lydighet mot Kristus. Han var ikke stand til å snakke om nåden på noen annen måte. «Nåden utretter alt,» sa Luther, og hans disipler gjentok det ordrett – med den ene lille forskjellen at de snart utelot og ikke lenger tenkte på eller sa noe om det som Luther alltid med største selvfølge hadde hatt i tankene, nemlig etterfølgelsen. Den trengte han ikke lenger si noe om, han talte jo alltid selv som et menneske nåden hadde ført inn i en vanskelig og krevende etterfølgelse.

Fra et luthersk ståsted var hans disiplers lære ord for ord uangripelig. Likevel ble denne læren slutten på og tilintetgjørelsen av reformasjonen som åpenbaring av Guds dyre nåde på jorden. Rettferdiggjørelse av syndere i verden ble til rettferdiggjørelse av synden og verden. Den dyre nåden ble til billig nåde uten etterfølgelse.

Luther sa at alt vi gjør, selv i det best tenkelige liv, er forgjeves. Hos Gud «kun nåden gjelde kan til synden å forlate». Men dette sa han som et menneske som helt til dette øyeblikket og allerede i samme øyeblikk på nytt visste at han var kalt til å følge Jesus og forlate alt han eide og hadde. For ham var innsikten i nåden det siste, radikale bruddet med synden i livet, aldri noe forsøk på å rettferdiggjøre den. Da han grep tak i tilgivelsen, var det hans siste, radikale nei til et egenrådig liv, og samtidig det første virkelig alvorlige kall til etterfølgelse. For Luther var nåden alltid «resultat», men da et guddommelig, ikke et menneskelig. De som kom etter ham, gjorde imidlertid dette resultatet til prinsipiell forutsetning for en kalkyle. Det var der ulykken skjedde.

Hvis nåde er «resultatet» Kristus selv gir mitt kristne liv, er jo ikke dette livet på noe tidspunkt fritatt fra etterfølgelsen. Men dersom nåde er den prinsipielle forutsetningen for mitt kristne liv, har jeg allerede på forhånd rettferdiggjort de syndene jeg gjør her i verden. Da kan jeg synde med henvisning til nåden, verden er jo i prinsippet allerede rettferdiggjort av nåde. Følgelig fortsetter jeg min borgerlig-verdslige tilværelse som før, alt blir ved det gamle, og jeg kan være sikker på at Guds nåde beskytter meg. I og med denne nåden er hele verden blitt «kristen», mens kristendommen er blitt verdsliggjort som aldri før. Konflikten mellom kristent og borgerlig-verdslig liv er opphevet. Det kristne livet består i at jeg lever i verden og som verden og ikke på noen måte skiller meg ut fra den, og heller ikke – for nådens skyld! – har lov til å skille meg ut fra den. I stedet beveger jeg meg til bestemte tider fra verdens område til kirkens område, slik at jeg der kan la meg forsikre om at mine synder er tilgitt. Jeg er blitt fritatt fra å følge Jesus – gjennom den billige nåden, som er etterfølgelsens bitreste fiende, og som hater og spotter all sann etterfølgelse. Nåde som forutsetning er nåde på billigsalg; nåde som resultat er dyr nåde. Det er forferdelig å oppdage hva dette betyr, og hvordan en evangelisk sannhet kan misbrukes. Det er samme ord om rettferdiggjørelse ved nåde alene. Likevel fører misbruket av denne setningen til at innholdet og betydningen blir fullstendig ødelagt.

Ved slutten av livet sier Faust: «Jeg innser at vi intet vet.» Dette er resultatet at et langt liv der han arbeidet med å vinne innsikt, og noe helt annet enn en student i første semester som bruker de samme ordene for å rettferdiggjøre sin latskap (Kierkegaard). Som resultat er replikken sann, som forutsetning er den selvbedrag. Det betyr at en erkjennelse ikke kan skilles fra den virkeligheten der den ble vunnet. Bare den som har forlatt alt for å følge Jesus, har rett til å si at han er rettferdig ved nåde alene. Da oppfatter han selve kallet til etterfølgelse som nåde, og nåden som kall til å følge Kristus. Bruker vi derimot nåden som dispensasjon fra etterfølgelsen, bedrar vi oss selv.

Men ender ikke Luther selv farlig nær en slik fullstendig forvrenging av hva nåde er? Hva betyr det, når Luther kan si: Pecca fortiter, sed fortius fide et gaude in Christo – «Synd tappert, men gled og fryd deg desto taprere i Kristus!» Altså: Du er nå engang en synder og kommer aldri fri fra synden. Om du er munk eller verdslig, from eller slem, er du bundet og kan ikke flykte fra verden. Du synder uansett. Derfor er det bare å synde alt du kan – og vise til nåden som allerede finnes! Er ikke dette usminket proklamasjon av billig nåde, fribrev for synden, opphevelse av etterfølgelsen? Er ikke dette en blasfemisk oppfordring til å synde med fullt overlegg under dekke av nåden? Fins det en mer djevelsk måte å spotte nåden på enn å bruke den nåden Gud gir oss, som unnskyldning for å synde? Har ikke den katolske katekismen rett når den sier at dette er synd mot Den hellige ånd?

For å forstå dette er vi fullstendig avhengig av evnen til å skille mellom resultat og forutsetning. Gjør man Luthers replikk til forutsetning for en nådeteologi, er det den billige nåden man roper ut. Det er imidlertid ikke som startpunkt, men utelukkende som mål, som sluttstein, som aller siste ord man oppfatter Luthers utsagn på riktig måte. Forstått som forutsetning blir pecca fortiter til etisk prinsipp; nåde som prinsipp må jo ha sitt motstykke i pecca fortiter-prinsippet. Dette er å rettferdiggjøre synden. Dermed forvrenger man det Luther sier, og får det til å bety det motsatte av det han mente.

«Synd tappert» – for Luther kunne det bare være aller siste utvei, en trøst til den som på sin etterfølgelsesvei må innse at han aldri vil bli syndfri, den som av frykt for synden kommer i tvil om Guds nåde. For dette mennesket er ikke «synd tappert» i nærheten av å være en grunnleggende godkjenning av et liv i ulydighet. Det er i stedet evangeliet om Guds nåde. Overfor ham er vi alltid og under alle forhold syndere. Og nettopp som syndere er det han søker oss og gjør oss rettferdige. Vedstå deg tappert dine synder, forsøk ikke å flykte fra dem, men «tro bare enda taprere». Du er en synder, så vær da også en synder, prøv ikke å bli noe annet enn det du er, ja, bli hver dag på nytt en synder, og vær tapper nettopp som det. Men hvem andre kan dette sies til enn den som daglig av hjertet sier nei til synden, som daglig sier nei til alt som hindrer ham i å følge Jesus, og som likevel er utrøstelig på grunn av sin daglige troløshet og synd? Hvem andre kan høre dette uten fare for sin tro enn den som gjennom denne trøsten på nytt hører kallet til å følge Kristus? Forstått som resultat blir Luthers replikk dyr nåde, og bare det er virkelig nåde.

Nåde som prinsipp, pecca fortiter som prinsipp, er billig nåde og blir til slutt bare en ny lov som verken hjelper eller frigjør. Nåde som et levende ord, pecca fortiter som trøst i anfektelser og kall til etterfølgelse, er dyr nåde. Bare den er ren nåde, en nåde som virkelig tilgir synder og setter syndere fri.

Som ravner flokket vi oss rundt liket av den billige nåden – og fikk i oss giften som tok livet av Jesus-etterfølgelsen blant oss. Læren om den rene nåde opplevde riktignok en forherligelse uten like, den rene læren om nåden ble selv gjort til gud, læren ble selve nåden. Overalt lød Luthers ord, men fordreid fra sannhet til selvbedrag. Har bare kirken den rette lære om rettferdiggjørelsen, så er den sikkert også en rettferdiggjort kirke! Sånn lød det. Kjennetegnet på den ekte arven fra Luther skulle altså være at nåden ble gjort så billig som mulig. Det skulle liksom være luthersk at man – og det av hensyn til nåden – overlot etterfølgelsen av Jesus til de loviske, de reformerte eller svermerne; at man rettferdiggjorde verden og gjorde kristne som ville være etterfølgere, til kjettere. Et folk var blitt kristent, var blitt luthersk – på bekostning av etterfølgelsen, til en altfor lav pris. Den billige nåde hadde seiret.

Men er vi klar over at denne billige nåden også i høyeste grad har vært ubarmhjertig mot oss? Er prisen vi i dag må betale i form av sammenbrudd i de organiserte kirkene noe annet enn en nødvendig følge av en altfor lettkjøpt nåde? Man forkynte og delte ut sakramentene billig, man døpte, man konfirmerte, ubedt uten betingelser tilsa man syndenes forlatelse til et helt folk, av menneskelig kjærlighet ga man det hellige til spottere og vantro, man ødslet med nåde i endeløse strømmer, men kallet til den strenge etterfølgelsen av Kristus var sjelden å høre. Hvor ble det av innsikten fra den gamle kirken, den som i dåpsundervisningen omhyggelig voktet grensen mellom kirken og verden og tok vare på den dyre nåden? Hvor ble det av Luthers advarsler mot å forkynne evangeliet slik at mennesker kjente seg trygge i sitt gudløse liv? Når ble verden kristnet på en mer grusom og ulykkelig måte enn her? Hva er de 3000 saksiske mennene Karl den store fysisk tok livet av, mot dagens millioner drepte sjeler? Straffen for fedrenes synder skal ramme barna helt til tredje og fjerde ledd.[2] Nå går dette i oppfyllelse på oss. Den billige nåden har vært svært ubarmhjertig mot vår evangeliske kirke.

Den billige nåden har dessuten vært personlig ubarmhjertig mot de fleste av oss. Den har ikke åpnet veien til Kristus, men snarere stengt den. Den billige nåden har ikke kalt oss til etterfølgelse, men heller gjort oss harde i vår ulydighet. Nettopp da vi oppfattet kallet til å følge Jesus som et nåderop fra Kristus, da vi kanskje vågde å ta de første etterfølgelsesskrittene i lydighet mot budet, ble vi overfalt med ordet om billig nåde. Var ikke dette ubarmhjertig og hardt? Kunne vi høre noe annet i dette ordet enn at det ville oppholde oss på veien med sitt kall til en høyst verdslig nøkternhet? Det kvalte etterfølgelsesgleden i oss og hevdet at det hele bare var vår egen selvvalgte vei, en kraftanstrengelse, et slit, en unødvendig og rett og slett farlig disiplin – ved nåden er jo allerede alt blitt fullført! Den rykende veken ble slokket – ubarmhjertig. Det var ubarmhjertig å snakke slik til mennesker. Nå ble de jo forvirret av det gode tilbudet, de forlot den veien Kristus hadde kalt dem til å gå, og grep i stedet etter den billige nåden som for alltid hindret dem i å skjønne hva den dyre nåden er. Da måtte det gå som det gikk: Det bedratte, svake mennesket følte seg plutselig sterkt på grunn av den billige nåden, men mistet i virkeligheten kraften til lydighet og etterfølgelse. Budskapet om billig nåde har ødelagt flere kristne enn noe påbud om gjerninger har gjort.

Videre i denne boken vil vi hele tiden tale på vegne av alle dem som har fått problemer fordi ordet om nåden er blitt så skremmende tomt. I sannhetens navn må noen tale på vegne av dem som vedgår at de med den billige nåden har mistet etterfølgelsen av Kristus, og sammen med etterfølgelsen har mistet kunnskapen om hva den dyre nåden er. Vi vil ikke lenger benekte at vi ikke følger Kristus slik vi skulle. Vi tilhører en rettroende kirke som forkynner den rene lære om nåden, men tilhører ikke lenger en etterfølgende kirke. Derfor må vi på nytt forsøke å forstå nåden og etterfølgelsen og forholdet mellom de to. Dette har vi ikke lenger lov til å vike unna. Nøden i kirken trer stadig tydeligere fram. Den samles i dette spørsmålet: Hvordan skal vi kunne leve som kristne i vår tid?

Lykkelige er de som allerede står ved enden av den veien vi ønsker å gå, og forundret forstår det som i sannhet virker ubegripelig: at nåden er dyr, nettopp fordi den er ren nåde, fordi den er Guds nåde i Jesus Kristus. Lykkelige er de som i enfoldig etterfølgelse av Jesus Kristus er overvunnet av denne nåden, slik at de med ydmykt sinn kan lovprise Kristi nåde, den som alene skaper alt. Lykkelige er de som med vissheten om en slik nåde kan leve midt i verden uten å fortape seg i den, de som i etterfølgelsen av Kristus er blitt så trygge på sitt himmelske fedreland at de virkelig er frie til å leve her i verden. Lykkelige er de som vet at livet som Jesu Kristi etterfølgere ikke betyr noe annet enn et liv av nåde, og som vet at nåden ikke betyr noe annet enn etterfølgelse. Lykkelige er de som er blitt kristne i denne betydningen av ordet. Dem har budskapet om nåden vært barmhjertig mot.

[1] Luther: Norsk Salmebok 237

[2] 2 Mos 20,5; 34,7