Nådens gaver i gjestfrihetens hus

Kirken som karismatisk og sakramentalt fellesskap

Terje Hegertun

Luther Forlag

Copyright 2018 © Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Luther Forlag er en del av Lunde Forlag AS

www.lutherforlag.no

Omslagsillustrasjon: «Gelmeroda» (1936),

Lyonel Charles Feininger, George A. Hern Fund, 1942.

© 2016 Artists Right Society (ARS), New York / VG Bild-kunst, Bonn

Omslagsdesign: Kathrine Vigdel

Grafisk utforming: Lunde Forlag

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-531-4863-2 (trykt)

ISBN 978-82-531-4709-3 (e-bok)

Dedisert til dem som arbeider for at kirken i hele sitt frodige mangfold skal utgjøre en forskjell i tiden, gjøre verden vakrere og være det sted der Guds nærhet erfares.

Må dere sammen med alle de hellige bli i stand til å fatte bredden og lengden, høyden og dybden, ja, kjenne Kristi kjærlighet, som overgår all kunnskap.

Må dere bli fylt av hele Guds fylde!

Ef 3,18–19

Innhold

Forord

Innledning

HVA VIL DET SI Å SNAKKE OM KIRKEN?

KIRKEN – STEDET FOR GUDS NÆRVÆR

PINSEDAG SOM PROGRESSIV KRAFT

Forord

Et tre trives best der det en gang ble plantet. Det har nå gått mange år siden jeg som 18-åring ble «ordinert» til tjeneste i min barndoms menighet i Lofoten. Noen grove arbeidshender ble lagt på unge skuldre. Deres bønner og velsignelse har siden fulgt meg som en gave. Selv om vi alle er blitt formet av våre livsfortellinger og er preget av våre bakgrunner, er jeg likevel glad for alle de varme vinder av enhet og nye innsikter som har blåst gjennom kirkens hage under min levetid. De har gitt meg en dypere erfaring av å tilhøre en familie som er større og bredere enn det jeg tidligere tenkte jeg hadde. Det har gitt meg perspektiver jeg tidligere ikke eide og tilført min tro nye og umistelige dimensjoner. Forståelse og mening er noe vi mottar, for deretter å gi det vårt eget stempel.

Min arbeidsplass er Det teologiske Menighetsfakultet (MF), landets fremste teologiske fagmiljø. Ved å være våken for tidens tegn og uten å miste sin selvforståelse, har dette fakultetet klart å manøvrere seg ut av utdaterte konfesjonalistiske posisjoner og orientert seg inn i et åpnere teologisk landskap. Flere posisjoner enn tidligere reflekteres, og nye innsikter vinnes. Dedikerte og gode kolleger har skapt et spennende teologisk laboratorium for nye økumeniske erfaringer. Det beste ved hverandres teologi er blitt tematisert og formidles i dag til nye generasjoner av kirkelige ledere. Jeg er takknemlig for hva miljøet har tilført meg av både merforståelse, støtte og motstand.

Tilbake til min egen bakgrunn: Omgitt av alle de kvinner og menn, unge og eldre som utgjør det norske pinsefellesskapet, har jeg blitt formet, kultivert og foredlet – ikke ulikt leiren i pottemakerens hender (Jer 18,4). Med en trygg tro i bagasjen og skjermet av Guds gode hender, har jeg kunnet legge ut på en teologisk og økumenisk reise som har bragt meg til miljøer jeg tidligere bare kjente på distanse, fordi min bakgrunn bare i begrenset grad maktet å tegne et riktig bilde av dem. I stedet innså jeg at det fantes en underlig mosaikk av Kristus-tilbedere, enten de framsto i ortodoks eller progressiv drakt. De stimulerte meg og økte min respekt for det kirkelige mangfoldet. Det har hjulpet meg til å adressere noen posisjoner som trolig kan vekke gjenkjennelse i andre kirkelige miljøer enn mitt eget. På mange måter fletter deres stemmer seg inn i min og gjør at denne boken i praksis har mer enn bare én forfatter.

Min økumeniske reise har altså i tid falt sammen med betydelige omveltninger og endringer både i den kirkelige geografien og i de økumeniske arbeidsformene. Sammenholdt med det som gjerne har preget kirkens lange historie og struktur, trer nye nettverk fram. Det skjer noen ganger med en teologisk identitet som står i opposisjon til det kjente. Andre ganger handler det om en fornyelse av innsikter som kan gjenkjennes i den mye lengre kirkelige tradisjonen. Midt i dette store mangfoldet, der eldre kirker utfordres til å fornye seg, og nye kirker erkjenner behovet av en sterkere forankring, håper jeg at denne boken kan bidra til å gi noen innsikter, bygge broer, utfordre og fornye.

Boken er skrevet ut fra den tanke at teologi er noe vi på en grunnleggende måte gjør som en refleks av den gudsrelasjon vi er gitt. Og så er boken skrevet som en takknemlighetsrespons til alle som har satt sine avtrykk i livet mitt. I første rekke gjelder det familien min, dernest kolleger, venner og medvandrere. Takk for støtte, oppmuntring og veiledning! Og til alle dere andre: god lesning!

Innledning

Denne boken ønsker å tegne et bilde av hva det er som kjennetegner sunne kristne fellesskap. Med tittelen Nådens gaver i gjestfrihetens hus ønsker jeg å vise hvordan kirken i første rekke lever av de gaver den får av Gud, både i form av nådegaver og hellige handlinger. Kirken ber om å få være et sted for Guds nærvær i verden, og den bærer med seg en fortelling om en spennende start den gang den var ung og ny. Dette går som en rød tråd gjennom boken.

Du vil bli kjent med teologiske stemmer fra ulike tradisjoner som alle har sagt viktige ting om kirken. Når jeg skriver om tilbedelse, sier jeg at det er en grunnleggende livsform som påvirker livet også utenom gudstjenestene. Når jeg skriver om kirkens indre liv, argumenterer jeg for at Gud virker både gjennom tilværelsens egen materialitet og gjennom Åndens gaver. Jeg oppfordrer derfor alle kirker til å utvikle en identitet som både gir rom for medlemmenes nådegavefortrinn, men som samtidig har sin grunnleggende forankring i nådemidlene. Det vil gi en spiritualitet som er gjestfri, økumenisk og misjonal, og sunne lederskap som er gjennomsiktige, varme og tydelige. Med andre ord forsøker jeg å rydde et beboelig rom mellom på den ene siden de miljøer som er innleiret i en kirkelig tradisjonalisme som gjerne lukker seg for forandring, og på den andre siden en oppbruddskultur som ikke erkjenner rikdommen i bærekraftige tradisjoner.

Gud virker både gjennom tilværelsens egen materialitet og gjennom Åndens gaver

Som tittelen antyder, sier jeg noe om kirkens vesen ved hjelp av metaforen «det gjestfrie huset». Et hus har som kjent både struktur, form og farge. Men det handler om mer enn bygninger og rammer. Det tilføres liv bare i den grad det befolkes av levende mennesker. Eller som søsknene Bremnes synger: «Det sku bo folk i husan. Husan e som folk. Folk treng hus, og hus treng folk i all si tid». Hus blir til hjem som igjen blir stedet for å ta imot gjester, for å utvikle relasjoner og for å favne generasjoner.

Men ingen hjem er helt like. Forskjelligheten og mangfoldet gjør dem til den mosaikk som til sammen former nærmiljøer og lokalsamfunn. Uten alle disse små byggverkene forvitrer nasjonen. Slik også med kirken. Den er én, men likevel mange. Alle kirkene er organisk bundet sammen med hverandre fordi de deler en felles fortelling, og fordi de i gudstjenesten og diakonien handler på måter som er gjenkjennelige. Men framfor alt er kirken én fordi Ånden er den samme, overalt og i alle kirker.

Svaret på en lengsel

Blant de viktigste utfordringer for kirkene i Norge i dag er å kunne føre gode samtaler om hvordan de forstår seg selv. Det er derfor den teologiske framstillingen av kirken som er den mest interessante. Bak honnørord om at kirken er bekjennende, tjenende, åpen, diakonal, økumenisk og verdensvid, ligger det noen brennpunkter som jeg har hatt et voksende ønske om å sirkle inn. For det første: Hvordan kan kirken tydeliggjøre sin identitet som samtidig et nådegavebasert og sakramentalt kirkelig fellesskap? Med andre ord: Hvordan kan vi snakke meningsfullt om kirkens spiritualitet? For det andre: Hvordan kan vi tydeliggjøre at kirken på en grunnleggende måte er én, alle forskjeller til tross? For det tredje: Hvordan kan kirkens enhet realiseres gjennom et lederskap som ikke manipulerer, men som har kompetanse til å se og høre på måter som bringer enheten i kontakt med de kilder som gjør den til et nådens fellesskap midt i en sekulær tid? Jeg tenker at de to første perspektivene er avgjørende for hvordan godt lederskap forvaltes. Det tredje perspektivet blir dermed like mye et spørsmål om god teologi som sunn administrasjon. Bare sunne kirker er offentlig relevante.

Jeg tror kirken er svaret på lengselen etter å leve et meningsfullt og autentisk spirituelt liv.

Vi er alle konstruert for fellesskap og skapt til å leve i et relasjonsforhold til Gud. Samtidig som vi er borgere av det sivile samfunn, dras vi i retning av en mer forpliktende tilhørighet og av en tro som stikker dypere. Oppblomstringen av nyreligiøse og alternative spiritualitetsformer tyder på at det er en lengsel etter fellesskap som tar menneskers tro og erfaringer på alvor, og som utfordrer forestillingen om at vi bare er konsumenter. Jeg tror kirken er svaret på lengselen etter å leve et meningsfullt og autentisk spirituelt liv.

Til alle tider har den bekjent: «Jeg tror på Den hellige ånd». Kirken er det synlige resultatet av evangeliet om de gode nyhetene, den virkelighet som overrasker meg med sin kjærlighetsevne, og som gir meg et glimt av hva det vil si å være Jesu kropp i verden. Kirken er dermed et uttrykk for Guds nådefulle nærvær i tiden. Den er nådens rom der jeg hele tiden mottar fra Guds hånd. Den er troens mor som skaper nytt liv. Derfor vil læren om menigheten alltid være basert på hva det er som konstituerer den, og hva dens vesen og oppdrag er. Og er den nådens rom, så møter jeg Gud der, og jeg finner en tro som bærer, uten krav til ensretting eller uniformering.

Den ånd som kom – og som alltid kommer

Det er som det svimler for oss: Kirken er faktisk Jesu egen kropp i verden (1 Kor 12,27). Derfor framstår den som konkrete og fysiske lokale fellesskap. Kirken er ikke en teologisk idé. Den er troens kropp og – med alle forbehold – et uttrykk for Jesu liv i verden. Den er det mest konkrete tegn på kristendommens faktiske livskraft i tiden. For at ikke dette skal ende i noen former for selvsikker arroganse, står det bare én mulighet tilbake: at kirken skjønner at den er kalt til å speile mer enn å prestere. At den våger å gå motstrøms og opptre uavhengig av hva som til enhver tid måtte defineres som politisk korrekt.

Alt dette vil bare være flyktige ord i vinden om det ikke var for Ånden som en gang kom – og som alltid kommer. Den hellige ånd er Guds gode pust i verden – det usynlige nærværet – pulsslaget og livslinjen i kirken. Men hva innebærer det at kirken er knyttet til den tredje trosartikkel, den som omtaler Åndens liv og gjerning, og som alle bekjenner til tross for at kirkelige strukturer og styringsformer er forskjellige? Ett svar er at kirken kan unnvære mye, men den er uomtvistelig avhengig av Åndens nærvær for i det hele tatt å kunne kalle seg ved det navn den bærer. Kirke er derfor ikke noe vi skaper. Det er noe vi er gitt.

Dermed vil spørsmålene om hva det er som gjør menigheter til gode fellesskap ikke være knyttet til organisasjonsmodeller, lederskapsstrukturer eller rammebetingelser, men til den dimensjon ved kirken som gjør at livene våre blir rikere. Mer presist: All tale om den må spinne rundt hva som er kirkens fundament, Kristus, og hva som er dens livskilde, Helligånden. Det er nærværet av den treene Gud som gjør kirkelige fellesskap til Guds gode fingeravtrykk i verden.

Bibelen sier at etter pinsedag – kirkens omkalfatrende startskudd i verden – er Ånden gitt til alle. Finnes det en viktigere innsikt enn det? Ingen er uten en nådegave, for Ånden kom som en strøm av liv, fornyelse og troserfaring. Ånden knyttet jorden og himmelen sammen og åpnet virkeligheten for oss på nye måter. Ethvert annet fundament vi måtte være fristet til å legge for kirken, vil gjøre den til en maktutøvende koloss. Fordi dette nærværet ikke er noe kirken eier i seg selv, vil identiteten alltid være bestemt av det den mottar fra Gud.¹ Når den uttaler sitt brustne halleluja, er det fordi kirken ber: «Kom, Hellig Ånd!» En slik kirke åpner nattverdbordet, for den har trådt inn i gjestfrihetens og forsoningens tjeneste (2 Kor 5,18).

Kirken er dermed én av samfunnets mange dannelsesarenaer; gode foredlingsprosesser er på gang for dem som ser verdien av å bli speilet og utfordret. Vi møter gjerne menneskelige fellesskap med tillit og åpenhet. Vi stiller oss til disposisjon, og vi tilbyr våre gaver og vår tid. Vi investerer og engasjeres. Ikke sjelden er slike arenaer steder der dype bånd knyttes, og der vennskap og kjærlighet gror. Søren Kierkegaard sier at han verken ønsket seg rikdom eller makt, men «mulighetenes lidenskap». Av samme grunn gir jeg ikke opp håpet om at de kirkelige fellesskapene skal være i stand til å gi en dyp følelse av mening og tilhørighet.

Like fullt er det hårfine grenser mellom miljøer som løfter, og miljøer som bryter ned. Veien er kort mellom nåde og dom. Det er grunnen til at kirken trenger ledere som reiser de spørsmål som får oss til å tenke en gang til. I nådefulle landskap både hviler og vokser jeg. Og gudserfaringen fordypes. Derfor er det viktig å gjenoppdage nådens og troens kilder.

Omsluttet av kjærlighetskraften

Å være en kristen er å ha fått Ånden. Slik er det også å være kirke. For Åndens folk er derfor kirken ikke noe mindre enn Sangen om Livet. Dermed handler det om å bekrefte tiden – og så leve i den, som nådedager fra den Gud som alltid er større enn det som får plass innenfor våre begrensede horisonter og tankeverdener. Troens ytringsformer nedfelles likevel i mønstre og tradisjoner. Å være en kristen er å ha et livsperspektiv som sier at jeg er omsluttet av Gud som den store kjærlighetskraften. Det innebærer å ta del i Guds lengsel og visjon for mennesket og verden. For én dag skal profetgavene bli borte, tungene skal tie og kunnskapen forgå. Men kjærligheten tar aldri slutt.

Fordi en morgen så ham sprenge graven,

og dødens brodd ble brutt den dag i haven,

fordi Guds budskap om ham ikke stanser,

men bryter ut i sanger, ord og danser,

fordi hans Ånd får hjerter til å smelte

og med et pust får murer til å velte,

fordi hans Ånd får gamle til å drømme,

gir unge syner om at liv kan strømme.

Så kan vi holde ut i vonde tider,

så vet vi Gud er nær selv når vi lider,

så kan brutte håp som solen stige,

så kan vi se at kommet er Guds rike.²

Men hvordan kan vi lytte til Guds stemme for kirken (Åp 2,7), og hvordan kan vi rykke Gud en horisont nærmere? Jeg tror det er blant de viktige spørsmål vi stiller i en tid der Europa markerer 500-årsminnet for reformasjonen. Det svar som denne boken forsøker å argumentere for, er at Ånden med sine gaver – enten det er karismatiske gaver eller de hellige handlingene (sakramentene) – beriker kirken og stimulerer den til å være et gjestfritt, åpent, ydmykt og robust fellesskap. I en tid preget av postmodernitet, oppbrudd og sekularisering, tilhører jeg dem som tror på en renessanse for kirkens rolle i samfunnet. Som kultur og institusjon er kirken kroppsliggjøringen av velprøvde tradisjoner. Den er ikke bare et sosialt fellesskap der det tenkes likt og uniformerende. Kirken kommer ikke til å være en konfliktfri arena og bør heller ikke være det. Den er snarere et sosialt og teologisk øvingsfelt for dypere innsikter. Den som forstår mer, handler gjerne annerledes.

Eksisterende skillelinjer kommer i framtiden til å bli overskredet.

Men viktigere er det at midt i dette meningsmangfoldet vil stadig flere oppdage en understrøm av Åndens enhet. Eksisterende skillelinjer kommer i framtiden til å bli overskredet. Kulturelle uttrykksformer vil være ulike. Og nye utfordringer vil sette krav til både teologisk edruelighet og etisk årvåkenhet. Nettverk og allianser vil dukke opp, og flere rom for dialog og avklaringer vil komme til syne. «Vi ser som i et speil, i en gåte», men framtiden tilhører likevel dem som tror på skjønnheten i sine drømmer. Slik vil framtiden alltid komme til å være på kirkens side.

Samtidig som mange av rammene rundt den kirkelige verden er gjennomsiktige, foreløpige og tidsavgrenset, består de evige ordene fra Gud. Nå og for all tid er kirkens fundament og store bekjennelse at Jesus er Messias, den levende Guds sønn (Matt 16,16). I sin skjørhet og tvetydighet er kirkens nærvær i verden likevel Åndens hus og nådens folk. Uten Helligåndens friske pust og gode gaver, og uten den solide bunnstruktur som de hellige handlingene utgjør, vil kirken kunne miste sin livs- og fødselskraft, selv om mange av de ytre kjennetegnene fremdeles er intakte. Derfor trenger kirken å søke en spiritualitet som både er dynamisk, bærekraftig og økumenisk.

Ikke uten grunn har pave Frans påpekt at i Bibelen står nåden sjelden alene, men framstår gjerne i ordpar med barmhjertighet (jf. Jes 30,18). Den som har fått sitt hjerte merket av nåden, lar seg også bli engasjert av barmhjertighetens gjerninger. Kirken er feltsykehuset for en såret menneskehet. Dermed blir gjestfrihet språket for vår tid – fordi alle er like mye verdt.

En erkjennelse til slutt: En bok som dette rommer noen tusen ord. Denne boken er skrevet i erkjennelsen av at selv om språket kan bidra til kanskje å åpne noen nye innsiktsmessige horisonter, overgår Gud alle våre språklige konstruksjoner. Det religiøse språket har det ved seg at det peker utover seg selv, til det overskudd av innhold som ikke i første rekke peker mot det historiske eller bokstavelige, men mot mysteriet og mot den visdom som ligger mellom setningene; i symbolene, lignelsene og fortellingene.

*

Det kommende kapitlet «Hva vil det si å snakke om kirken?» er opptatt av noen grunnleggende sider ved det å være kirke, noe som vil være ledende for resten av boken. Kapitlet skisserer noen ulike modeller, og sier samtidig nei til all kirkelig selvtilfredshet. I stedet beskrives kirken som et fellesskap som lever i erkjennelse av egne brister. Kanskje er det kirkens svakhet som er dens styrke? Kapitlet gjør også rede for hvordan kirkens viktigste bok, Bibelen, er en kilde til inspirasjon og et speil som hjelper oss til å forstå.

HVA VIL DET SI Å SNAKKE OM KIRKEN?

«Åndens nærvær har sitt formål i dette ene: å gjøre Kristus nærværende.»³

Jeg var bare 17 år gammel da jeg på en avgjørende måte kjente meg utfordret av fortellingen om Jesus. Det var noe med ham som fascinerte meg så sterkt. Det var som om han tok tak i livet mitt på en fundamental måte. Jeg husker en natt ombord på Hurtigruta over Vestfjorden fra Lofoten til Bodø. Jeg hadde funnet meg et stille hjørne, tatt fram et lite nytestamente og begynt å lese. Plutselig var det som om jeg var der. Tid og rom ble borte mens jeg leste:

«Siden dro Jesus omkring i hele Galilea; han underviste i synagogene deres, forkynte evangeliet om riket og helbredet all sykdom og plage hos folket. Ryktet om ham spredte seg over hele Syria, og de kom til ham med alle som hadde vondt og led av forskjellige sykdommer og plager, både de som hadde onde ånder, de månesyke og de lamme, og han helbredet dem. Store folkemengder fulgte ham …» (Matt 4, 23–25).

Jeg husker hvordan jeg beundret Jesus. Hvilken person han måtte ha vært, hvilken autoritet, hvilken varme! Hvilke verdier han utstrålte, hvilket fokus han hadde! Hvor radikal og modig han var! Det tok tak i meg i den grad at det på russekortet mitt ett år senere sto rakt opp og ned: «For meg er livet Kristus og døden en vinning, Fil 1,21.» Hadde det ikke vært for personen Jesus, ville mange av de store og vonde paradoksene i tilværelsen vært for vanskelige å forstå. Kanskje jeg ikke engang hadde vært en kristen i dag, hadde det ikke vært for Jesus.

Hva hadde jeg visst om Jesus hvis det ikke hadde vært for Bibelen? Ikke bare har den tegnet hans portrett. I sin enkelhet og klarhet har den også tydelig sagt at kirken er der vi samles i hans navn. Dette kapitlet gjør oss kjent med noen grunnleggende perspektiver på hva kirken er. I tillegg gjør jeg rede for noen av de forutsetninger jeg selv opererer med, herunder den rolle Bibelen har i min framstilling av kirken.

Å samtale om kirken

Gud har en stor fortelling, og kirken er summen av alle de stemmer som har lest seg selv inn i denne fortellingen. Men hva det vil si å være kirke i verden, er likevel tilrettelagt på ulike måter i ulike kirkelige tradisjoner. Derfor er det nødvendig å bringe forskjellige stemmer sammen. Den samtalen det skaper, gjør at kirkelige ledere for alvor begynner å spørre hva det innebærer at Jesus en gang ba om at hans barn måtte være ett (Joh 17,21). Samtidig har det blitt klart at den kristne spiritualitetsforståelsen rommer ulike erfaringsdimensjoner. Virkeligheten åpner seg for oss på måter som utvider oss uten at det nødvendigvis gjør oss til noen andre enn dem vi er. Kristen spiritualitet trer i det hele tatt fram på måter som understreker at kirken som gjestfrihetens hus både er et sosialt, nådegavebasert og sakramentalt fellesskap.

Å være en etterfølger av Jesus er en livsform som kombinerer sensitivitet for det kontemplative med kreative arbeidsformer og kritisk refleksjon. Å være kirkelig engasjert kan dermed bli nettopp en dannelsesreise der vi foredles til å bli empatiske og transparente medvandrere. Men hvordan kan vi få et felles språk om at kirken er et genuint uttrykk for Åndens liv i verden, som fostrer åpne og nådefulle fellesskap? Hvordan kan vi fremme en forståelse av tro og praksis som gir oss følelsen av å være et nyskapt folk som lar seg overraske av Guds godhet, og som blir berørt av Guds ufortjente nåde?

Slike spørsmål leder oss til det tredje leddet av den nikenske trosbekjennelsen. Her omtales kirken i forbindelse med de gaver Ånden gir verden: fellesskap og tilgivelse. I sin opprinnelige form, fra kirkemøtet i Nikea i år 325 e.Kr., lød dette bekjennelsesleddet bare slik: «[Jeg tror] på Den hellige ånd.» Siden ble det utvidet til å beskrive Ånden som den sentrale aktøren i dannelsen av de fellesskap som skulle være både enhetlige, apostoliske, allmenne og hellige. Dermed trådte en kirke av Kristus-troende fram. Den så seg selv som en forlengelse av fortellingen om Jesus. At kirken er en del av den apostoliske trosbekjennelsen er, etter det Joseph Ratzinger erfarer, ikke annet enn en konkretisering av den trinitariske bekjennelsen at Gud er Far, Sønn og Helligånd.⁴ Bekjennelsen hadde et sakramentalt bakteppe som kom til uttrykk i nattverden og dåpen, men også ved at kirken åpnet seg for både de institusjonelle og de mer karismatiske gaver og frukter Ånden gir (1 Kor 12,3–5.28; Gal 5,22–25; Ef 5,18).

I lys av både bekjennelsestekstene og av religiøse erfaringer er altså kirken knyttet så tett sammen med forståelsen av Ånden at det er fruktbart å hevde at den både er et tydelig nådegavebasert og sakramentalt fellesskap – noe som etter min mening gjør den til et tjenende og diakonalt fellesskap. Når Ratzinger uttaler at læren om kirken må ta utgangspunkt i læren om Ånden og ikke motsatt, slik teologiske framstillinger gjerne har gjort, er det fordi det nettopp er tanken om Ånden (pneumatologien) som hjelper kirken til å framstå med en tydelig kirkelig identitet. Å være eksponert for åndelige erfaringer er altså i seg selv ikke noe risikoprosjekt, så lenge rammene er trygge og teologien sunn.

Nicholas M. Healy understreker at Ånden bygger kirken på måter som sprenger rammen for det mennesker er i stand til å gjøre. Tanken er denne: Den enkelte troende er et tempel for Ånden (1 Kor 6,19). Vi bærer Guds bilde i oss. Følgelig kan det fellesskap som består av summen av disse templene, sies å være det primære sted der nærværet av Ånden erfares. Ikke uten grunn ber kirken i sin syndsbekjennelse: «… gi meg kraft til et nytt liv ved din Hellige Ånd».

Ulike kirkemodeller

Ved å løfte blikket over de organisasjonsmessige og teologiske særtrekkene som preger forskjellige kirkesamfunn, er det mulig å få et klarere blikk for at kirken er et genuint uttrykk for Åndens liv i verden. Dermed er ikke alt sagt om Åndens virkeområde; for den lar seg ikke binde av noen kirkelige grenser. Like fullt har vi fått noen modeller for hvordan kirken forstås. Den klassiske folkekirketanken handler om at kirken består av alle døpte, uavhengig av graden av trosengasjement. En variant av denne som vi kan kalle for «folkekirken som trosfellesskap», legger mer vekt på trospraksiser og gudstjenestefellesskap. I tillegg har vi ulike varianter av frikirkelige modeller der omvendelse, etterfølgelse, trosbekjennelse og frivillighet er i sterkere grad vektlagt. Dessuten finnes det andre tilnærminger. En av dem knytter an til en mer radikal variant av gjestfrihetsbegrepet der de marginaliserte og utestengte blir plassert i sentrum, og der nye mønstre for hvem som er innenfor og utenfor, etableres (Matt 18,11). Det er ikke vanskelig å se for seg muligheten av i praksis å kombinere flere kirkelige modeller.

Både i de karismatiske gavene og i de hellige handlingene virkeliggjøres Åndens gjerning som overskridelseserfaringer i kirken.

Uavhengig av hvilke modellkonstruksjoner som ligger nærmest vårt eget hjerte, er det mulig å snakke om en kirke der deltakernes gavefortrinn og kreative ressurser anerkjennes som nådegaver samtidig som kirkens objektive grunnvoll framholdes gjennom kirkens sakramentale liv. Både i de karismatiske gavene og i de hellige handlingene virkeliggjøres Åndens gjerning som overskridelseserfaringer i kirken på en spesifikk måte, selv om Ånden naturligvis også er bærer av hele skapelsen.⁵ Til sammen fremmer dette en identitetsmessig balanse som gjør fellesskapet livsnært og sunt. Det stimuleres gjennom aktiv deltakelse, og det blir holdt oppe av det som er gitt kirken av nådefulle gaver, uavhengig av prestens eller pastorens «dagsform».

Slik jeg leser noen av de miljøene som legger mindre vekt på sakramentenes stabiliserende virkning, ser jeg at de i jakten på å finne nådens hvilepuls fort blir sårbare for ulike skiftende, åndelige trender. Uten helt å være klar over hva årsaken er, inntrer det i disse sammenhengene gjerne en indre uro som følge av den stadige jakten på nye erfaringer og opplevelser. Uroen stilner imidlertid ikke før troen finner sin hvile i den nåde som nådemidlene forkynner. Mitt innsteg er at nådegaver og nådemidler tilsammen utgjør de nådens gaver som gjør kirken til det gjestfrie huset der vi betjener og blir betjent av hverandre i et tjenende fellesskap. Blant de mest sentrale tegnene på en sunn kirke er at den er åpen, gjestfri og økumenisk. Åpen ved at den våger å vise seg sårbar og har lave terskler, gjestfri ved at den er inkluderende, sjenerøs og vennskapsbyggende, og økumenisk ved at den anerkjenner enheten så vel som mangfoldet og spenningene i den verdensvide kirke. Frelse handler om å gi livet her og nå en indre verdighet.

Alt dette stimulerer kirkens egne vekstkrefter og minner oss om at det er Ånden som skaper kirkens DNA (Ef 4,1–6). Eller sagt på denne måten: Der Guds frelsende nærvær i form av nådegaver og hellige handlinger formidles og erfares, der skapes kirke. Med en slik identitet unngår ikke lokale kirkemiljøer å vokse; gradvis erverver de seg en dypere spiritualitet som i sin natur også er misjonal og bekjennende. Slik gjenspeiler kirken Guds godhet i verden. Den blir både evangeliserende og tjenende på samme tid. Det ene utelukker ikke det andre, men integreres som én kompletterende tilnærming.

Kirkens nådegavebaserte og profetiske side relaterer i første rekke til den subjektive dimensjonen ved kirken (Rom 12,6–8; 1 Pet 4,10), mens kirkens sakramentale identitet minner den om den fundamentale fortellingen den er gitt i kraft av frelseshistorien (Apg 2,46). Med andre ord: Kirkeskipet trenger både vind i seilene og en tydelig kjøl for å kunne være livskraftig og diakonal. Nådemiddeldimensjonen understreker kirkens budskap – dets kerygma. Det retter seg innover mot kirken for å minne den om hva den objektivt er gitt, samtidig som det uttrykker kirkens fortellende og forkynnende oppdrag. Den karismatiske dimensjonen understreker kirkens nådegaver – dens charisma. Dette er også gaver som Gud taler til kirken gjennom, men som på samme tid er gaver kirken betjener andre med. Resultatet av kirkens kerygma og charisma er at kirken blir enhetssøkende, misjonal og gjestfri, noe som understreker kirkens tjeneste – dens diakonia. Også den har en dobbel bevegelse: Den foredler kirkens indre liv samtidig som den er kirkens gode gjerninger i verden.

Med denne trefoldige identiteten unngår kirken å havne i sakramental formalisme eller karismatisk spiritualisme, og kan i stedet reise en profetisk kritikk som taler uretten imot; en kritikk som reiser seg i protest mot de mange som i vår tid ikke har rett til å tro som de vil. De forfulgte og krenkede, og de som er blitt rammet av for eks. trafficking, ser etter kirkens tydelige stemme i verden i dag.

En sensitiv nådegaveforståelse

La meg videre presisere: Det at jeg påpeker at kirken er karismatisk i tillegg til at den forvalter nådemidlene, er i første rekke en prinsipiell posisjon som innebærer en bred og sensitiv nådegaveforståelse der også det kontemplative og meditative aspektet er genuine uttrykk for Åndens livgivende kraft. «Nådens gaver» er alle de gaver Gud i sin godhet har gitt kirken som den kan betjene verden med. Et kirkefellesskap kan være spirituelt potent uten at det innebærer at for eksempel tungetale og profetier er gitt noen framtredende plass i de offentlige gudstjenestene. Hvordan nådens gaver konkret blir forvaltet, er det lov til å ha ulike meninger om. En høykarismatisk eksponering av åndsgaver gjør ikke kirken mer åndelig enn et miljø som viser varsomhet, og som i stedet skaper alternative arenaer der et fellesskap blir betjent med Åndens gaver i for eksempel mindre samlinger og bibelgrupper.

Her utfordrer jeg pastorer og ledere til å vise «klassisk paulinsk nøkternhet» (1 Kor 14,6–9) og være kreative med hensyn til å finne gode og varierte former som stimulerer kirkens indre spiritualitet, en spiritualitet som tar hensyn til at de samme fenomener som kan være attraktive for noen, er fremmedgjørende for andre. En bred karismeforståelse rommer like gjerne den mer profetisk orienterte spiritualiteten som retter seg inn mot kampen for fred, sosial rettferdighet, bærekraftige miljøer og internasjonal solidaritet. Den spiritualitet og karismatikk jeg står inne for i denne boken, distanserer seg fra de former for høyeksponering av nådegaver man kan se eksempler på bl.a. i kristne miljøer som har valgt å lukke seg for innsyn og samarbeid.

Det kirker erfarer av gode vekstprosesser, fornyelse, mobilisering og nytenkning, skyldes ikke bare nærværet av den treene Gud, men hander også om økumenisk samarbeid. Ånden vekker i oss en dyp lengsel som får oss til å finne sammen i en enhet som stikker enda dypere enn det som formuleres i sluttdokumenter og avtaletekster. Kirkens kvinner og menn ser i retning av en realisert og mer synlig enhet som jeg tror kommer til å fortsette å vokse fram nedenfra. Ulike teologer og miljøer har allerede bidratt med mange felles byggeklosser til en økumenisk teologi som er bredere enn den vi klarer å skape hver for oss. Det er nemlig gjennom «de fremmede erfaringene» som andre miljøer tilfører mitt miljø, at jeg erverver meg nye perspektiver. Ofte er det slik at én kirke har medisinen til en annen kirkes sykdommer og svakheter. Nye teologiske rikdommer finnes i mellomrommet som oppstår mellom frihet og orden, mellom fornyelse og tradisjon, mellom nytt og gammelt, så sant teologien er slik den bør være: praksisnær og erfaringstydende. I det hele tatt er sunn teologi summen av våre begrensede forsøk på å tolke de evige ordene fra Guds munn. Den har offentlighetskarakter som troens fremste kommunikasjonsform og er dermed livsviktig for kirken.

Når visjonene blir spektakulære og dommene nådeløse, er det innlysende at vi står overfor ledere som villeder i stedet for å veilede.

Siden livsholdninger trenger røtter, kan det hende at ulike kirkelige praksisformer ikke er så langt unna hverandre. For eksempel ligger den oldkirkelige tradisjonen med ferming eller krismering (salvelsen i katolsk og ortodoks konfirmasjon) tett opp til den frikirkelige praksis med forbønn og håndspåleggelse, både når det gjelder teologisk forståelse og praktisk utførelse. Annerledesheten mellom kirkene er en gave vi kan feire; det er ikke en trussel vi trenger å være redde for. Den kan åpne oss for en horisontutvidelse der vi lærer oss å bli lydhøre for menneskers religiøse erfaringer i hele deres bredde, både slik den er fasilitert som kirkefellesskap, og slik den fortolkes i gudsmøter av mer personlig karakter.

De nye teologiske perspektivene som følger av tverrkirkelige innsikter, reduserer fristelsen til å ville isolere seg innenfor sitt eget lille trosunivers – med de farer for ensretting som kan ramme slike miljøer. For religiøse følelser er sensitive. Det som ellers vil være rike indre landskap, må ikke bli omdannet til brent mark. Når visjonene blir spektakulære og dommene nådeløse, er det innlysende at vi står overfor ledere som villeder i stedet for å veilede. Da må det tegnes nye kart for hvordan et fellesskap etter Guds hjerte ser ut. Det kan man bare gjøre «sammen med alle de hellige» (Ef 3,18–19).

Dette har også en dimensjon av dannelse ved seg. Ett av Bibelens løfter er at «visdom skal komme inn i ditt hjerte, kunnskap skal gi deg glede, omtanke skal vokte deg, forstand bevare deg» (Ord 2,10–11). Blant kjennetegnene på miljøer der disse idealene er fraværende, blir at «profeten er en dåre, åndsmannen er uten forstand» (Hos 9,7). På en interessant måte setter Bibelen likhetstegn mellom det å være åndelig og det å bruke sin forstand til kritisk å reflektere (1 Kor 14,20). Slik også med kristne fellesskap: De miljøer som skaper indre sår, og som ikke respekterer folks frihet og personlighet, er fattige på visdom selv om proklamasjonene er aldri så store. Den som har Guds ånd, eier fremdeles sitt eget liv.⁶

Vi må derfor tilstrebe en identitetsmessig balanse mellom det sakramentale og det karismatiske, samtidig som den diakonale dimensjonen hjelper oss til å fremelske åpne menighetsfellesskap.

Stemmer som tolker

Bibelen forteller at det fra Jesu sår fløt blod og vann (Joh 19,34). For den unge kirken som slo ut i blomst på pinsedag, ble dette et tegn på kirkens nådemiddelkarakter. Slik Tomas ble invitert til å berøre Jesu sårmerkede kropp, har menneskeheten vært invitert til å dele nattverden, til å la seg døpe og til å la disippelens vitnesbyrd lyde: «Min Herre og min Gud» (Joh 20,27–28). Kirkens identitet springer med andre ord fram på grunnlag av de tre vitner som Johannes omtaler i sitt første brev: Ånden, vannet og blodet (1 Joh 5,5–8). Kirken er ikke grunnlagt på en filosofisk idé eller på en spesifikk kirkevekststrategi, men på det personlige vitnesbyrdet om at «vi har sett Herren» (Joh 20,18). Da Jesus brøt brødet og inntok rollen som vert foran to undrende disipler, ble øynene deres åpnet, og hjertene deres begynte å brenne (Luk 24,30–32). Grunnlaget var dermed lagt for det som brøt fram på pinsedag, den gang Ånden kom og hver enkelt fikk sin egen flamme, den som ikke har sluknet fordi alle er blitt gitt «én ånd å drikke» (1 Kor 12,13).

Hva kjennetegner så de kirker som bærer Åndens signatur? Det er et spørsmål som heldigvis mange har forsøkt å svare på. Jeg vil i denne boken dra på disse innsiktene og være informert av de stemmer som jeg mener har gitt viktige bidrag. Jeg vender meg til personer som både i kraft av sin faglige innsikt og sin kirkelige bakgrunn har levert brikker til den mosaikk som til sammen skaper et bilde av «jordens største under»: Guds menighet i verden. Ikke minst har unge og nye menighetsmiljøer mye å lære av innsikter som tidligere generasjoner har ervervet seg, ofte som resultat av læringsmettede prosesser og dyrekjøpte erfaringer. Med sine ellers friske og moderne uttrykksformer trenger disse kirkene å bygge et solid fundament som både er informert av fortiden og samtidig vendt mot samtiden.

Jeg ser altså etter en spiritualitet som ikke bærer datostemplets preg, og som ikke er lettkjøpt eller konsumorientert, men forankret i apostolisk tro og det budskap om frelse og hellighet som har holdt kirken levende gjennom dens lange historie. Kanskje vil det vi kaller «utvikling», måtte forstås retrospektivt – at det eldste er det nyeste fordi det representerer det opprinnelige. En viktig innsikt er at kirkens liv egentlig kommer til oss utenfra; nåde er noe jeg mottar, ikke noe jeg besitter.

At kirken opprettholdes ved Guds ånd, er noe alle kirkesamfunn erkjenner. For eksempel har kirkelæren i ortodoks tradisjon et tydelig fokus på Åndens gjerning. Kirken er Kristi kropp, og som sådan representerer den himmelske liturgien Åndens spesielle nærvær i verden. Midt i sin ortodoksi vil denne kirken si at den samtidig er karismatisk. Mye av det samme gjelder Den romersk-katolske kirken, selv om denne tenker at Ånden i særlig grad kommer til uttrykk gjennom de kirkelige embetene. Det forhindrer ikke at mange i Den katolske kirke verdsetter Åndens gaver og anvender dem aktivt ved siden av det sakramentale liv de også lever. Det andre Vatikankonsil oppmuntret alle katolikker til å la seg oppfylle av Guds ånd, basert på tanken om at den kristne kirke er synlig i verden som en følge av nærværet av Den hellige ånd.⁷

I de kirkene som oppsto i etterkant av reformasjonen på 1500-tallet, har det vært vanlig å understreke Åndens rolle særlig i forkynnelsen og forvaltningen av nådemidlene. Nyere kirker, som den pentekostale, har lagt mest vekt på at Ånden er gitt til tjeneste og personlig utrustning.

I denne framstillingen understreker jeg at Ånden har en sentral plass i hele den verdensvide kirken, en kirke som altså ikke er norsk, men en livskraftig global realitet. Men forståelsen av Åndens vesen, hensikt og funksjon er altså tilrettelagt forskjellig. Dersom man tar seg bryet med å reflektere over denne innsikten, vil én kirke bli bedre i stand til å inkludere rikdommen i de andre tradisjonene. Fordi kirken både er universell og allmenn, er det naturlig at enkeltkirker ser utover sin egen sammenheng. Vi lokkes til å elske vår nestes kirke som vår egen.⁸ Dermed blir behovet for konvertering ikke lenger like påtrengende.

Noen forutsetninger

I min beskrivelse av kirken som formet og preget av Ånden, opererer jeg med noen forutsetninger. For det første at dette ikke må forstås eksklusivt, i retning av at kirken er feilfri og uangripelig, eller at Ånden bare arbeider gjennom kirken. Enhver form for kirkelig selvtilfredshet svekker dens troverdighet. Ingenting burde være mer fremmed for et fellesskap som eksisterer på grunn av Guds nåde alene. Kirken er åndsfylt ene og alene fordi den er et resultat av Guds frigjørende og konkrete handlinger i verden. Det gjør den til et Kristus-fellesskap, et Åndens fellesskap, et nådemiddelfellesskap, et misjonalt fellesskap og et håpsfellesskap. Høyskolelærer Kenneth Ellefsen sier at kristenheten er «et konfesjonelt overskridende relasjonsfellesskap med Jesus som orienteringspunkt».⁹ Dette gjør Ånden til et umistelig element i kirken, siden det er gjennom Ånden at Kristus er nær. Før kirkene framsto som organisatoriske virksomheter med sine kirkebygg, riter og hierarkier, var de allerede finstemte, åndelige fellesskap. Dette gjorde kirken til en tegn-kirke og til en materialisering av Guds nådefulle nærvær. Den foregrep drømmen om at en dag skal Guds rike bryte fram som en soloppgang (Gal 5,5).

En annen forutsetning jeg legger til grunn, er at kirken er en realitet som vi rent fysisk forholder oss til. Kirken er slik den faktisk eksisterer i sin konkrete og sosiale form. I sin bok Den virkelige kirke har Harald Hegstad tydelig understreket at kirken er et konkret og erfarbart fellesskap av mennesker som kvalifiseres som kirke gjennom sin relasjon til den treene Gud. Kirken blir kirke ved at mennesker samles i Jesu navn. Takket være Ånden er Jesus midt iblant dem (Matt 18,20).¹⁰ Åndens nærvær er altså synlig i det konkrete og gjennom et mangfold av uttrykksformer. Derfor er kirkene lokalt forankret på flest mulig steder og i alle deler av landet. Det at kirken er konkret, gjør den til et erfaringsfellesskap, på godt og vondt. I den forstand er den en del av det vi kan kalle for et bredere kulturbilde. Den er visualiseringen av kristen teologi i det offentlige rom.

Derfor kan vi ikke idealisere kirken ved å gjøre den til et eksklusivt fellesskap som ikke skal kunne være gjenstand for forskning og kritisk etterprøving. Tvert imot er det nødvendig at den er gjennomsiktig og åpen. Det fortjener de som gir av sin tid, sine penger og sin frivillighet. Ikke minst gjelder det de som deler sine vonde fortellinger om at kirken ikke ble det nådefulle og trygge frihetsrommet de hadde drømt om. De fraber seg enhver form for teologi om kirken som gjør den immun for innsyn og korrigering.

Lavere terskel og bredere port

Tvert imot er det grunn til å spørre om kirkene kan ha skapt inntrykk av at det er bestemte kriterier som helst skulle vært innfridd før en kan bli med i kirken? Er det mulig å spørre hvordan terskelen inn til kirken kan bli lavere og porten bredere? Må troen være ferdig utformet, og må etikken med nødvendighet være på plass? Hva om vi skulle forsøke å ta på alvor at kirken er stedet for Guds nådefulle gaver, der sårbare liv får bekreftet sitt verd uavhengig av stand og status? For livet har noen krevende svinger. Hva om vi bygde en kirke der det istykkerslåtte og ødelagte finner sin oppreisning, og der alle gjør erfaringer av at forskjellene mellom oss likevel ikke er så store som vi normalt tenker? Hva risikerer vi om vi fikk en kirke uten portvakter og moralpoliti? Hva om den i stedet var vekstplassen, hospitalet, det gjestfrie herberget, varmestuen eller håpsboligen for de utestengte? Så kunne troen etter hvert slå rot i sitt eget tempo, fellesskap kunne bygges nedenfra og tillit etableres uten at vi klassifiserte hverandre. Hadde vi i det hele tatt tapt noe på om kirkeskipet nettopp var et bergingsfartøy, og prester og pastorer var redningsmannskap? Trolig hadde vi lært leksen om at Jesus var folkets Gud, og at «den minste blant dere skal kalles stor» (Mark 10,31). Og smaken av evangelium ville vært sterkere.

Holger Lissner har skrevet denne bønnen, oversatt av Eyvind Skeie:

Gå gjennom byens lange, rette gater,

du sommerlyse Helligånd.

Stryk ømt henover slitte, grå fasader,

og rør de trette smilebånd,

Så troen gror og håpet bor,

der dørene blir åpnet for de andre.

Slik kan lyset fra Gud skinne som det gode håpet i verden (Luk 1, 78–79).

Er det mulig å spørre hvordan terskelen inn til kirken kan bli lavere og porten bredere?

Har du noen gang studert en løvetann under et forstørrelsesglass? For hva er egentlig strandkveke, valmue, engsoleie, jordrøyk, løvetann, kjempebjørnekjeks, åkerdylle, åkertistel, vassarve, åkerstemorsblomst, rynkerose, hagelupin, gravmyrt, russekål, fagerfredløs og kanadagullris? Når du kjører langs nordiske veier, så er det jo nettopp de som fargelegger naturen fiolett og gul og rød. Forleden hørte jeg på radioprogrammet «Ut i naturen». En ugressentusiast snakket om at egentlig var ugress naturens agronomer. De var jordas helsearbeidere. For dersom de «så» et stykke jord som lå der svart og kald, så var de raskt ute med å kle den grønn, fiolett, rød eller gul. Ugress er naturens kunstmalere. Og i trass kan de til og med albue seg opp like gjennom asfalt og stå der og blomstre i all sin prakt.

Rundt der vi bor, sitter noen av de som ikke lenger har noen jobb å gå til, og som kanskje sover ute om natta. Jeg runder hjørnet mellom Jacob Aalls gate og Valkyriegata. Der sitter hun som alltid er der. Hun ber om noen slanter fra hånda mi. Etterpå kysser hun den. Hvem er kulturplantene iblant oss, og hvem er ugress i hagen av mennesker som omgir oss? Noen av oss har vært heldige. Andre har ikke hatt samme flaksen, men alle har en gang ligget ved mammas bryst. Fille-Franzer og eiendomsmeglere, professorer og studenter. Alle er forskjellige, men vi er like verdige. Fra Guds side er vi både villet og elsket. Å være skapt er selve adelsmerket som sier noe om både vår storhet og sårbarhet.

Det mest utslåtte og nedverdigede liv er aldri et fortapt liv. Men det kan være en tilskitnet skatt. Vårt oppdrag er å la skatten finne sin eier. Han lekte med perlene sine, Jesus, da han satt til bords med tollere og syndere. Slik så Guds smykkeskrin ut. I møte med Jesus gjenkjente mennesker sin egen verdighet. For vi er alltid mer enn våre gjerninger, alltid større enn de rammer vi til daglig lever under og viktigere enn de fordommer vi blir møtt med. Mennesket er tilværelsens krone og skaperens juvél. Samme hvordan dressen ser ut.

Den svenske dikteren Nils Ferlin skriver: Det var bara tokar och dårar som lyssnade på dig först. Det var slavar och skökor och ogärningsmän, men då var ditt rike som störst.¹¹

På feilbarhetens premisser

En tredje forutsetning for en teologisk forståelse av kirken er at det ikke bare er nødvendig å forstå hva som er dens vesen og oppdrag. Det er også maktpåliggende å erkjenne dens feil og svakheter. Kirken er innleiret i sosiale og kulturelle livsbetingelser på en måte som kompliserer ethvert forsøk på å plassere den på nivå med Guds opphøyde annerledeshet. Kirken må aldri tillate seg å bli selvforherligende. Slik Gud arbeider gjennom vanlige mennesker som lever sine vanlige liv i en vanlig verden, slik er kirken til for de alminnelige. Et opphøyd og idyllisert bilde av kirken gjør at man fort tenker at den er usårbar og utilgjengelig for kritiske innspill. Men alt teologisk arbeid – inkludert forståelsen av kirken – finner sted på feilbarlighetens premisser. Kirken trenger derfor alle de spørsmål den kan få om hvorvidt den fyller rollen som meningsgivende livstolker i verden.

Sunn teologi kan gjenkjennes positivt ved at den åpent inviterer til respons og bygger lokale fellesskap med god helsetilstand.

Dermed står vi overfor en dobbel oppgave som gjensidig påvirker hverandre: å arbeide teologisk både i lys av våre konkrete livserfaringer og i lys av kirkens lange tradisjonslinjer. Det innebærer å tilpasse praksis i lys av de innsikter som en bærekraftig teologisk tolkning til enhver tid frambyr. At våre innsikter er begrenset, gjør det naturlig å spørre hvordan teologiske posisjoner fungerer i møte med livets ulike årstider slik de framstår i hele sin kompleksitet. Bærekraften i nye teologiske tolkninger er på mange måter bestemt av deres evne til å bekrefte de hverdagserfaringene som fører til indre vekst og en tydelig etterfølgelse av Kristus. Med andre ord: Det som utvikler individet og styrker troen, bygger også kirken.

Det utløser en fjerde forutsetning: at sannhetsaspektet i den kristne tro ikke må trues, men være på linje med den kritiske tendens som allerede er innebygd i bibelmaterialet selv: «Det menneske som har Ånden, kan dømme om alt», sier Paulus i 1 Kor 2,15. Hans status som apostel hindret ham ikke fra å underlegge seg menighetens egen rett til å bedømme det han forkynte. Sunn teologi kan gjenkjennes positivt ved at den åpent inviterer til respons og bygger lokale fellesskap med god helsetilstand. Den måten ansvarlige og trygge kirkefellesskap opptrer på i nærmiljøet og i det offentlige rom, er i virkeligheten vår samtidstale om Gud. Den kristne lære er ikke bare erklæringer og bekjennelser uttalt på en talerstol og i et kirkerom. Det er samhandlinger, språk, kunst, musikk og så videre.

Det er med andre ord et deltakende relasjonsfellesskap, noe som harmonerer med posisjonen til den katolske teologen Hans Urs von Balthasar. Han sier i ett av sine verk at den kristne troen og det kristne livet har «offentlighetskarakter». Det er en bekjennelse som kommer til uttrykk gjennom kirkens liv i verden slik dette livet springer fram som en kilde gitt av Ånden. Dermed er det i første rekke som fellesskap at kirken har Den hellige ånd, for å gjøre fellesskapet rausere og våre liv rikere. Noe lignende kan sies om teologi som helhet: den er sosialt konstruert gjennom trosfellesskapenes rolle som både fortolker og utøver.

Et dynamisk fortolkningsmiljø

En femte forutsetning er at det som skrives om kirken i dag, har et trinitarisk fokus. Det innebærer å tematisere hvordan forståelsen av at Gud er Far, Sønn og Hellig Ånd, kan gjenspeiles i kirkens liv i verden. Teologien fastslår entydig at etter pinsedag er Kristus i grunnleggende forstand nærværende gjennom Ånden som livgiver, i de hellige handlingene og ved de gaver og frukter Ånden gir. Alt er tilgjengelig for alle, uavhengig av kirkelig tjenestestatus. En slik tilnærming utvikler en moden spiritualitet som hele trosfellesskapet kan identifisere seg ved hjelp av. Det stimulerer det språklige repertoaret og får fellesskapet til å leve i tråd med det som er Guds hensikt med verden.

Språkforskere understreker at posisjoner kan uttrykkes slik at de får en flerstemt betydning innenfor nye meningssammenhenger. En dialogisk tilnærming åpner språket for et mangfold av forståelser og bevisstheter, tanker og livspraksiser. Det gjelder også i det landskapet vi nå skal bevege oss inn i. Like lite som mennesker bare er abstrakte konstruksjoner, men henter innsikter i ulike former for konkrete og fysiske erfaringer – like lite er teologi bare begreper og kategorier på teorinivå. Og fordi all kunnskap er foreløpig og begrenset, utfordres ethvert teologisk fellesskap til å føre samtaler både med andre kirkelige miljøer og med samfunnet. I utgangspunktet bør alle tradisjoner være åpne for å kunne la seg revidere av nye innsikter ved å leve et dialogisk liv. Det er ikke tilfredsstillende med en teologisk tilnærming som bare blir uttrykt ved hjelp av begrepsdefinisjoner og som bygger på intellektuelle refleksjoner alene uten at den trekker på erfaringer fra livet, tilbedelsen og tjenesten. Guds vesen og kirkens mangfoldige liv må forstås sammen.

En kristen deltar i det guddommelige drama der Guds nyskapende gjerning er synlig til stede i verden, og der den kommende festen hos Gud ved tidenes slutt foregripes. Den grunnleggende fortellingen som skapte kirken, viser forbi kirken selv og handler om at Gud ga sin Ånd på pinsedag. Ånden ble gitt for at evangeliet om Guds rike skulle formidles med kraft og erfares ved hjelp av etiske standarder som samtidig understreket menneskets sårbarhet og verdighet.

Slik jeg ser det, vil en kirke som både har plass til nådegaver og hellige handlinger, skape et dynamisk fortolkningsmiljø som er mer muntlig enn skriftlig, mer erfaringsbasert enn prinsipielt og mer fortellende enn foreskrivende. Slik vil det være mulig å holde de lærende, tilbedende, praksisorienterte og holdningsmessige elementene sammen for å uttrykke hva det vil si å være, gjøre og leve som en kristen. Den sveitsiske pinseforskeren Walter J. Hollenweger mener at fagteologien har vært for sterkt knyttet til et rasjonelt system som ensidig opererer med konsepter og definisjoner. Kan teologi like gjerne uttrykkes i liknelser, historier, sanger, riter og i muntlig tradisjon? En slik tilnærming bygger ikke så mye på erklæringer som på lignelser. Tolkningen har flere dimensjoner. Den ikke bare informerer, men transformerer. Den synges og danses mer enn den diskuteres. Den leder ikke alltid til klare definisjoner, men den inspirerer til å feire «den klasse- og raseuavhengige gudsrike-banketten».¹²

I kjærlighet til Kristus og til Bibelen

Den sjette og siste forutsetningen er knyttet til det som er hele kirkens bok, nemlig Bibelen, og handler om å forstå kirken som et fellesskap som er forankret i de bilder og metaforer som vi der tilbys å speile oss i. I det hele tatt er Bibelen én sammenhengende fortelling om en Gud som har gjort seg selv synlig. Det hele begynner altså med Gud og slutter med Gud. Kirken har sitt opphav i Gud selv. Forankringen i hellige tekster hjelper oss til å forstå kirken som et nådefullt fellesskap som avgir bestemte frukter, og som rommer bestemte kjennetegn. Dermed har Bibelen mange stemmer som alle påvirker min tolkning.

Framfor noe annet forankrer jeg mine posisjoner i den store frelseshistorien som springer fram fra fortellingen om Jesu liv, død og oppstandelse. Denne har både en meningsdybde og en betydningsfylde som min egen livsfortelling kan speile seg i. Bibelens store fortelling er ikke atskilt fra livet vi lever i dag. Den spiller en mer aktiv rolle enn bare å være et vagt bakgrunnsteppe når vi skal forsøke å forstå vår egen tid. Konkret innebærer det at jeg ikke minst trekker på de innsikter som kirkens grunnfortelling – Apostlenes gjerninger – gir oss. Selv om teologien alltid må ha en horisont som er nåtidsvendt, er den første menigheten i Jerusalem likevel som en urcelle å regne som enhver kristen står i et åndelig slektskapsforhold til.

Dette spiller tilbake på det som er temaet vårt. For å kunne forstå hva kirke er, må vi gå til den fortellingen som allerede finnes om kirkens liv og tidlige historie. Framstillingen i denne boken er påvirket av det, uten at det svekkes av det faktum at vi lever lenge etter at Det nye testamentet ble skrevet. Jeg deler synspunktet til den lutherske teologen Cheryl M. Peterson som skriver at kirken har mottatt sin bestemte identitet og hensikt gjennom det som skjedde på pinsedag i Jerusalem. Dette er fortellingen som formet og opprettholder kirken. Men i tillegg er det også andre kilder fra ulike tidsperioder som hjelper oss til å forstå hvorfor kirken ikke er en museumsgjenstand, men oppviser en større vitalitet enn den noen gang før har hatt. Summen av dette defineres som den kristne tradisjonen i bestemt form.

En kirke som er nådegavebasert og sakramental på samme tid, er et fellesskap som ønsker å la seg forme av både historiske innsikter og av den samtalen den kontinuerlig fører med seg selv og sin samtid. Bare slik kan den framtre som et reflektert fortolkningsfellesskap. Å tilhøre kirken er både et kollektivt ansvar og en demokratisk rett. Modne fellesskap vil kjenne det utilfredsstillende å skulle bli foreskrevet posisjoner de selv ikke eier. Med andre ord er kirken et fellesskap som er meningsbærende og deltakende, ikke bare passivt lyttende. De som utgjør kirken, vil la seg involvere, men ikke diktere.

Kanskje er det nødvendig å si at gode fellesskap blir ikke gode bare av å ha et sett dogmatiske læreposisjoner. De trenger også å ha et bevisst forhold til etiske verdier og til å la seg forme av symboler og riter som finner gjenklang fordi de erfares både sanne og meningsfulle. Det er derfor det gir mening å ta Bibelen på alvor som det historiske dokument den er, men også fordi den gjennom sin metaforiske bilderikdom har et språklig overskudd som gjør at stadig nye generasjoner kan la seg speile av dens innhold.

Kirkens fremste åpenbaringskilde

Det finnes mange bøker, men bare én er Bøkenes bok. Kledd i Orientens fargerike språkdrakt kom den til oss. Budskapet ble ropt ut på Israels fjell og forkynt i Judas byer. I Arabias ørken og ved Sinais høyder begynte de å skrive på boken. Den ble formet i Salomos prektige saler, blant diskusjonsglade vismenn i Korint og i et dystert fengsel i Rom. På ei gresk øy fikk den sitt profetiske crescendo. Den ble skrevet av hyrder, konger og statsmenn, filosofer og diktere, skriftlærde og profeter, en lege, en toller og noen fiskere. Et så broket selskap har aldri formet en bok sammen. Men da de hadde gjort sine bøker ferdige, var de likevel ikke deres. De var blitt kirkens åpenbaringskilde nummer én: den kristne kanon, Bibelen.

Hele tiden har bibeloversettere visst at de arbeidet med hellige tekster som i generasjoner har gitt troens folk en bestemt kompetanse. Den intuitive evnen til å bevege seg inn og ut av en verden som lå bortenfor deres egen hverdag, både språklig og symbolsk, men som like fullt ga leseren håp, tro og livsmot. Bibelen gjør oss fortrolig med så vel troens vågemot som med livsskjebner og fall vi kan gjenkjenne i eget liv. Som skrift er den vår fremste klassiske tekst, og som åpenbaringskilde er den uten sidestykke. Derfor må vi ta oss bryet med å gå bakenfor tekstenes overflatemening.

Takket være Bibelen har Gud spent nådens bue over alle mennesker; tilværelsen har fått en mening og et innhold. Vi slipper å være på evig leting; Gud har gitt seg til kjenne. Gjennom Bibelen har Gud vist oss både sitt ansikt og sitt hjerte. Som ressurser for å tolke livet fikk vi beskyttende moralbud og etiske standarder. De kloke ordene om menneskets strålende og ukrenkelige verdi føder i oss et bærekraftig livssyn som holder selv når kaoskreftene herjer. Midt i vår innkrøkte selvopptatthet blir vi utfordret av ordene fra ham som lærte oss å stå på deres side som trenger rettferdighet mer enn privilegier.

Lenge før den kristne kanon var dannet, fantes kirken.

Et bærekraftig bibelsyn er ikke opptatt av debatter om dunkle teologiske detaljer, men om hvilket helhetsbilde Bibelen gir. Selv om vår innsikt er begrenset og vi alltid er henvist til å tolke og forstå, er den bibelske teksten likevel både troverdig, pålitelig og tilstrekkelig. At den har en menneskelig side, dreier seg om at den ikke ble til gjennom mekanisk diktat. Gud tok i bruk den enkelte skribents individualitet, personlighet og stil.

Men fremst av alt har Bibelen en skinnende stjerne: Jesus Kristus. De første kristne oppfant ikke Skriften som Guds ord. De oppdaget at den var det gjennom sitt omveltende møte med Jesus. Det ga kirkens ledere og teologer en tjeneste som ikke var hogget i stein, men som hadde tatt farge av ham som fremdeles er verdens midtpunkt. Det var ikke Bibelen som oppfant frelseshistorien; Bibelen dokumenterer den. Den skapte heller ikke kirken; lenge før den kristne kanon var dannet, fantes kirken. Bibelen ble snarere kirkens «fødselsattest», et vitne om hva Gud har gjort, og et middel Gud bruker for å tale til sitt folk. Dette er aspekter som en ren biblisistisk tilnærming ikke helt klarer å fange opp.

Kartene som åpner nye landskap

Bibelen er den viktigste ressursen i det teologiske tolkningsarbeidet. Den er som et atlas der ulike kart er tilgjengelige, og som vi forsøker å forstå gjennom våre fortolkningsbriller. Kartene åpner nye landskap og orienterer leseren om hvor i den bibelske verden vedkommende befinner seg. Kartene avdekker Bibelens teologiske hovedtanker, og de tolker vår livsvirkelighet. De bygger og konfronterer kirken fordi den trenger å bli minnet om det som er dens vesen og oppdrag. På sin side må kirken tolke Bibelen på en samvittighetsfull måte. Og siden vi ikke umiddelbart har en ufortolket tilgang til Gud som den ytterste virkelighet – Gud er den Gud er! – er vi tjent med å utstyre vårt trosspråk med metaforer og bilder. Det hindrer oss i å lese Bibelen for strengt bokstavtro.

At det for eksempel er mulig å bestride enkelte mindre sentrale utsagn i Bibelen, er like uinteressant som når det finnes stavefeil i et kjærlighetsbrev. For Bibelen har en fortellingsdramaturgi som tolker livet vårt, og et visdomsdriv som foredler den etiske dannelsen hos den som leser for å forstå. Den lar oss komme i berøring med innsikter som ligger bortenfor de rent subjektive og grunnleggende menneskelige erfaringer vi gjør. Det faktum at Bibelen kan anses å være virkelighetsforeskrivende, innebærer at den ikke bare bekrefter våre troserfaringer, men at vi kontinuerlig vender tilbake til tekstene for å hente ytterligere innsikter gjennom nye fortolkningsrunder. Samtidig må vi alltid tenke at som redskap for Den hellige ånd er Bibelen alltid større enn vår forståelse av den. Dermed kan det framstå nye kart som det er mulig å manøvrere etter i møte med vår egen tid.

Forståelsen av en tekst er altså avhengig av hvor vi befinner oss. Å tolke Bibelen kan sammenlignes med det å se på et landskap. Landskapet er det samme for alle, men vi ser det fra ulike perspektiver og vil derfor beskrive det forskjellig. Bibelen er den samme for alle, men vi ser og tolker ulikt, avhengig av hvor vi befinner oss, hvilke interesser vi har, og situasjon og kontekst. Slik et landskap tiltrekker seg ulike former for oppmerksomhet, vektlegger vi ulike deler av Bibelen forskjellig. Slik landskapet kan se forskjellig ut etter som vi beveger oss i det, slik leser vi ofte Bibelen ut fra bestemte interesser – for å bekrefte det budskap vi vil formidle. Frigjøringsteologer, evangelikale, pentekostale og feministteologer har alle den samme Bibelen, men deres «landskap» er ulikt og tolkningen farges av det. Ingen av oss ser hele landskapet samtidig, dermed kan vi ikke si hvordan «det virkelig er». Men vi kan holde sammen mange delperspektiver, og gjennom det skaper vi et mer helhetlig bilde. Slik har også summen av mange kirkelige stemmer – fra ulike tider og på forskjellige steder – forsøkt å høre og å forstå hva Gud sier og gjør gjennom sitt ord.

I denne sammenheng er mange opptatt av hvilken autoritet Bibelen har. Det er et spørsmål som etter min mening må sees i sammenheng med hva som er kristendommens kjerne, nemlig den kristne frelsesfortellingen. Bibelen har altså autoritet, ikke i kraft av en ytre instans, men i kraft av den kjernehistorien den formidler. Med andre ord er Bibelen en bok som peker utover seg selv. Fra Kristus – som er hovedsak, brennpunkt og varmefelt – får Bibelen sin autoritet. Den betydning den har, er med andre ord ikke begrunnet i dens kanoniske eksistens som sådan, men ved at den dokumenterer et budskap som har vist seg å ha bærekraft gjennom alle generasjoner av Kristus-etterfølgere – helt fra den dagen Jesus sto opp fra de døde. Gud avdekker seg altså i en historie om frelse; det er den som viser kraften i evangeliet i vår tid. Troen var «kristen» fra begynnelsen av fordi den refererte til Kristus og ikke til en bok.

Kirken som fortolkningsfellesskap

Bibelens posisjon er bestemt av at den alltid har vært kilden til den tro som formet kirken, og som eksisterte før Bibelens bøker var samlet til én kanon. Det ga Bibelen en unik virkningshistorie som har fulgt kirkens lange tradisjonslinjer siden. Forutsetningen var hele tiden at kirken maktet å gjenfortolke – og i mange tilfeller nytolke – Bibelen i møte med de lesere som til enhver tid har latt seg utfordre av tekstene. Slik har bokens folk kunnet gjenkjenne Bibelens transformerende kraft. Innholdet har dermed også kunnet være gjenstand for forskning og for en stadig dypere forståelse. Og slik har evangeliet latt seg aktualisere overfor stadig nye generasjoner. Arbeidet med å gi Bibelen kontekstuell gyldighet var aldri en privat geskjeft, siden ingen tyder profetordet på egen hånd (2 Pet 1,20). Kirken var et levende og kritisk fortolkningsfellesskap, selv om resultatet ofte var uenighet og teologisk strid. Dessuten har hver leser sitt eget perspektiv; ingen tekst er løsrevet fra leserens egen skapende tolkning.

Den tidlige kirke gjorde seg bruk av det vi kunne kalle for en «kontrollert frihet» for å forstå Bibelen innenfor rammen av sin egen tids- og tolkningshorisont. Samtidig maktet den å opprettholde kontinuiteten til den kristne åpenbaringshistorien, forstått som Bibelens kjerne. Historien om den tidlige kirken er historien om hvordan dette fortolkningsfellesskapet var villig til å bryte nytt land mellom jødisk-dominerte restriksjoner og ulike hedenske kulturformer. Dette gjorde troen universell og åpnet framtiden for den verdensvide kirken. Den demonstrerte en profetisk djervhet for hva Ånden til enhver tid sier til menighetene (Åp 2,7). I den vestlige verden har dette hindret kirken fra å sementere sine standpunkter. I stedet har den våget belastningen med å leve med det preg av foreløpighet som følger av at sannheten bare kan forstås og erkjennes stykkevis (1 Kor 13,12).

I alle kirker av alle konfesjoner er Bibelen den viktigste kilden for å forstå hvordan Gud har framtrådt gjennom historiens løp. Tydeligst er dette i frelseshistorien om Jesus Kristus (Joh 17,3). Dette er en på forhånd gitt åpenbaring, selv om den ikke kan lukkes for nye forståelsesnyanser (1 Pet 1,10–12). Kirkens oppdrag er å kommunisere og oversette denne fortellingen til nye generasjoner og inn i nye tider og kultursammenhenger. Evangeliet er alltid Guds ord om nåden, personifisert i Jesus Kristus og etablert som et relasjonsforhold (1 Kor 1,9). Det er bare forkynnelsen av Kristus som i virkeligheten sikrer Skriftens autoritet.

Evangeliet er alltid Guds ord om nåden, personifisert i Jesus Kristus og etablert som et relasjonsforhold.

Den kristne tolkningstradisjonen åpner dermed for tanken om at troen blir til som et møte mellom en giver og en mottaker. Evangeliet er Guds kontinuerlige invitasjonshilsen, adressert til alle som er skapt i hans bilde. Det kan se ut som om de som sier ja til invitasjonen, på forhånd har blitt gjenstand for den nåde og utvelgelse som alene er Guds ansvar (Joh 15,16). Det har gjerne skjedd på måter som er ukjente for oss. Gudsrelasjonen vil derfor alltid ha karakter av gave og av det guddommelige initiativ som ligger forutsatt i de fortellingene som understreker at Gud handler som det aktive subjekt som leter, søker og finner (Luk 15; Matt 13,44–45). Det avdekker samtidig hvordan Ånden fremdeles arbeider. Bibelens autoritet fornyes hver gang mennesker selv erfarer hvordan frelsesfortellingen skaper nytt liv.

Bibelen sier at «Skriften kan ikke settes ut av kraft» (Joh 10,35b). Tilsvarende sier Cape Town-erklæringen fra Lausannebevegelsen i 2010 at Bibelen er det primære vitnesbyrdet om Herren Jesus. Den formidler en universell fortelling om skapelse, fall, forløsning og nyskapelse. Det er en fortelling som er pålitelig, klar og tilstrekkelig og som definerer vår identitet.¹³ Cape Town-erklæringen sier samtidig at Ånden opplyser Guds folks tanker slik at Bibelen fortsetter å tale Guds sannhet på nye måter til mennesker i alle kulturer. Dette oppsummerer min bibelforståelse. Også i dag er ordene fra Jesu munn både «ånd og liv» (Joh 6,63). Teologien blir derfor i stand til å tolke våre livserfaringer på en sakssvarende måte.

Å lese Bibelen som Åndens folk

I åpningskapitlene av Johannes’ åpenbaring blir vi anmodet om å høre hva Ånden sier til menigheten (Åp 2,7). Det har sammenheng med at Ånden er til stede på en dynamisk og nyskapende måte. Men hva innebærer det at vi leser Bibelen som Åndens folk? Hva særpreger en teksttolkning som finner sted i troens rom i hjem og kirke? Hvis god teksttolkning handler om å lytte til hva Gud vil ha sagt gjennom en tekst, er vi avhengige av mer enn teologifaglige metoder for å tolke og forstå. Åndens påvirkning er en dimensjon i all seriøs bibeltolkning. Det faktum at vi alle er innleiret i vår egen kulturelle kontekst og dermed har begrenset forståelse, gjør det naturlig å tro at Ånden har vært virksom gjennom den lange kristne tradisjonen.

For eksempel er fortellingsstoffet i Apg 10–15 en demonstrasjon på hvordan jødenes tradisjonelle forståelse av de hebraiske skriftene konkret ble påvirket og til dels nytolket av vitnesbyrdene om hvordan Ånden hadde virket i forbindelse med apostlenes misjonering i tiden etter pinsedag. Det som skjedde da Peter kom til Kornelius’ hus, og Barnabas og Paulus sine rapporter om at hedningene hadde tatt imot troen, ble avgjørende for apostlenes nye vurdering om at hedningene hadde del i frelsen uten å måtte omskjæres og konvertere til jødisk tro. Også selve pinsedagshendelsen er et eksempel på hvordan en ung kirke var i stand til å nytolke de jødiske skrifter i lys av Jesu liv, død og oppstandelse.

Bibeltolkning er ikke en privat geskjeft. Den er forankret i et felles tolkningsoppdrag som både skal sikre en velbegrunnet trosposisjon og en velfungerende praksis. Åndens folk er altså både fortolker og utøver. I betydelig grad bygger både fortolkning og utøvelse på innsikter fra tidligere generasjoner. Det hele er en genuin økumenisk samhandling som finner sted i et samspill mellom kirkene og deres ledere på den ene siden og den forskningen som finner sted ved de teologiske studiestedene på den andre. En teologisk lesning av Bibelen kaller på selvinnlevelse framfor idealet om å være nøytral og distansert. Det innebærer at tekststudier blir formative prosesser.

Å erfare Gud

En bærekraftig menighetsspiritualitet søker altså etter åpne rom der Gud på tvers av alle kirker er på ferde med sine gode gaver. Lars Råmunddal definerer denne spiritualiteten som måten et fellesskap av enkeltkristne erfarer, ivaretar og lever ut troen på den treene Gud på. Det kommer til uttrykk gjennom ulike former for integrerte og modne fellesskapspraksiser som sikrer både kirkens bredde-, dybde- og hensiktsdimensjon (jf. Ef 4,11–16).¹⁴ Det innebærer at vi kan tematisere noen felles økumeniske innsikter som med tiden reduserer behovet for at hver kirke må ha sin egen teologi i fullskalaformat. Innsikten er at erfaringene av Gud er mer fundamentale enn de språklige konstruksjoner som uttrykker dem. Man kan risikere å sitte tilbake med doktrinen, men har mistet erfaringen. Dette må med nødvendighet påvirke måten teologi blir designet på i framtiden. Forstått som den reflekterte samtale om hvem Gud er og hva det innebærer å være kirke, kan teologi være broen som får dialogen mellom det teologiske fagfeltet og det kirkelige praksisfeltet til å vibrere. En slik samtale er viktig for begge parter og nødvendig for at kirken skal være det den er, i tråd med sitt kall, og gjøre det den skal, i tråd med sitt oppdrag.

Denne boken handler om hva det er som stimulerer kirkens spirituelle liv, hvordan ulike konfesjoner kan komme nærmere hverandre, hva de kan lære av hverandres trospraksiser og hvordan dette i neste omgang bygger gode lederskap. Det ligger et felles driv i alt teologisk og kirkelig arbeid i retning av å ville tilbe og tjene Gud. Når millioner av unge mennesker i dag definerer Gud som den mest bestemmende faktoren i det livet de ønsker å leve i verden, handler det om at noen har fått smaken på at Gud er navnet på det fellesskapet som åpner seg i kjærlighet mot verden. Spiritualitet handler ikke om spiritualitet, men om Gud. Også kirken handler om mer enn kirke; den handler om endring av både enkeltmennesker og samfunn.¹⁵

Det ligger et felles driv i alt teologisk og kirkelig arbeid i retning av a ville tilbe og tjene Gud.

Den gode nyheten Jesus la igjen på jorden, ga Gud et ansikt og en historie som har dimensjoner ved seg som ikke noe språk er i stand til å uttrykke til fulle. Derfor er ikke kirkens primære oppdrag å snakke, men å etablere et praksisregister som inneholder både tegn, fortellinger og riter. I tillegg bør kirken innvilge seg selv den luksus det er å kunne være stille. Årsaken ligger i dagen: I sin ydmykhet søker et slikt fellesskap assistanse fra høyere hold. Jesu nærvær i kirken bestemmes ikke av et flertallsvedtak, men av den bønnen som til alle tider har danset på kirkens lepper: «Kom, du Hellige Ånd!» Den bønnen sier noe om kirkens privilegium, men også en hel del om dens sårbarhet og begrensning. For hva har jeg som jeg ikke har fått? Og hva betyr troen for meg hvis den har sluttet å forme livet mitt?

Vi kan altså like gjerne erkjenne at det er ingenting ved kirken som i seg selv er spesielt eller egenartet. Den er en nokså skrøpelig og sårbar konstruksjon. Det spesielle er Guds nærvær, når det kommer til syne gjennom de kilder som ligger utenfor kirken selv. Tilværelsens store mirakel blir dermed at Guds allmakt kommer til syne midt i menneskets begrensning.

I korsets krysningspunkt

For noen år siden hadde Ralph Ditlef Kolnes og Notto R. Thelle en brevutveksling som ble gjengitt i avisen Vårt Land. 16. januar 2010 skrev Kolnes følsomt og gjenkjennende om vår gudslengsel som finner sitt feste i det mysterium som heter Kristi nærvær:

Lengselen overlever Guds fravær. Men i dypet av dette tomme rommet ligger en anelse: at langt utover alle solemerker, langt bortenfor det sannsynliges siste grenser, makter bønner fra urolige sjeler å nå fram til sin hemmelige adresse og si: Fader vår, du som bor i himmelen.

Og når disse to møtes – Vår gudslengsel og hans lengsel etter oss – når disse to møtes i korsets krysningspunkt, da flommer lyset mot oss. Som evangelium.

Om jeg skulle gi et svar på det som gir meg livsmot og glede og gjør at troen har overlevd et langt livs vandring, da er den korteste formelen dette: Aldri alene!

Det paradoksale ved kristen tro er at jeg til tider må inn i skyggene for å se Kristi lys. At jeg må inn i ensomheten for å kjenne mysteriet ved Kristi nærvær. At jeg må erkjenne egne svik for å erfare Kristi nåde.¹⁶

For noen år siden var jeg selv i en situasjon der jeg trengte å gjøre opp status for mitt eget liv. Jeg reiste noen dager på retreat. Midt i stillheten steg jeg inn i mitt eget hjerte og begynte å skrive ned i en kolonne alt jeg hadde å takke for, og i en annen hva jeg syntes befant seg som poster på livets utgiftsside. Overrasket så jeg at takkesiden var minst fire ganger så lang som klagesiden. Kanskje vil du vil komme til det samme resultatet.

Vinning og tap i livet går gjerne på tvers av det pengesamfunnet har lært oss å tro. For ingen kan kjøpe seg til lykke. Ingen kan tilby en forsikring mot et relasjonsbrudd. Ingen kan betale for sikkerhet mot sykdom. I stedet handler det om å komme på sporet av sin egen verdighet. Den som ikke bygger på det jeg gjør, men som er tildelt meg av Gud. Tro framstår dermed som det den alltid er: en tillitsfull relasjon til ham som alltid er større enn det min tanke kan fange.

*

I det neste kapitlet karakteriserer jeg kirkens hus som stedet for Guds nærvær. Kirken er nådens rom som gir talløse trospraksiser. Den er til stede i verden som konkrete fellesskap som tilber, deler og tjener. Den vokser gjennom funksjonelle strukturer, nådemiddelpraksiser og spirituelle gaver. Kirken er unik, men ikke eksklusiv. Sterk, men ikke usårbar. Dette har den tidlige kirke lært oss. Den hadde ledere som visste at de var best når de levde tett på kirkens åndelige liv. De kombinerte sin intellektuelle kraft med å være forbilder i bønn og tilbedelse.

KIRKEN – STEDET FOR GUDS NÆRVÆR

Vi er jo den levende Guds tempel, slik Gud har sagt: Jeg vil bo og vandre midt iblant dem, jeg skal være deres Gud, og de skal være mitt folk (2 Kor 6,16).

For en tid tilbake deltok min kone og jeg i en gudstjeneste i Times Square Church, der den kjente forfatteren David Wilkerson var pastor fram til sin død. Kirken ligger midt på Broadway, mellom spektakulære reklameplakater og dansende neonlys. Vi hadde bommet litt på tidspunktet, så vi kom i god tid før gudstjenesten skulle begynne. Da så vi noe vakkert: folk som kom, smilte og hilste hverandre. Men i stedet for å prate om finanskrise, strømpriser og siste hattemote, gikk de i litt ulike retninger rundt i lokalet, stilte seg mot veggen eller ved et vindu eller i retning alteret, og så ba de stille bønner til Gud. De løftet av seg noen bekymringer, skjerpet tanken, innstilte seg for det som skulle komme. Jeg satt og så på dette og merket at det var smittsomt. Vi begynte selv å be, og fikk en bestemt følelse av nærvær, takk og ærefrykt. En god forventning kom smygende, og det var som om alle etter hvert tenkte den samme tanke: «Let the service begin!»

Ett av de uttrykk som Bibelen bruker om kirken, er at den er «en bolig for Gud i Ånden» (Ef 2,22). Som stedet for Guds nærvær lar kirken seg identifisere som nådens rom. Det er en forståelse som i dag deles av alle kirker. Det er i det hele tatt noe vakkert med et fellesskap som har vart så lenge. Rent fysisk er kirken lokale enheter og distinkte konfesjoner med sine bestemte historier. Teologisk forstått er den én kropp, inkarnert som en videreføring av Jesu liv i verden. Den er en organisme mer enn en organisasjon, og i kraft av sitt store mangfold er kirken det fellesskap som uttrykker at troen er en kostbar skatt som er betrodd oss (2 Tim 1,14).

På en forunderlig måte er både fortid, nåtid og framtid fanget inn i kirkens livslinje som tradisjon, orienteringspunkt og håp. Kirken er både et sosialt og et religiøst fellesskap skapt av Kristus og besjelet av Ånden. På samme tid er den både dynamisk og sakramental. Og den er konkretiseringen av tanken om at Den hellige ånd er Guds usynlige nærvær i verden, skaperen av alt liv og den bærende kraft i hele vår livsvirkelighet.

Et nøkkelbegrep

Norge ligger på omtrent samme breddegrad som det svære Grønlandsplatået. Det som gjør at det vokser og gror i Norge mens Grønland er dekket av tykk is, er ikke breddegraden eller avstanden til sola. Det som utgjør den store forskjellen, er at Norge er velsignet med varme havstrømmer og milde, sørvestlige vinder. Golfstrømmen fører vann fra Det karibiske hav tvers over Atlanteren. På sitt mest intense transporterer denne strømmen 50 000 ganger mer varme enn hva som er det totale energiforbruket i Norge. Grønland, derimot, er omringet av den kalde Labradorstrømmen, som har sine kildeutspring ved Nordpolen. Det tvinger folk til å bo i igloer.

Den legendariske forkynneren Frank Mangs var opptatt av gudstjenestens egen «golfstrøm». Selv ble han kalt for mannen med atmosfære. Han kunne for eksempel si at «uten Helligåndens varme vind vil forkynnerens ord dø et sted på sin vei fra talerstolen til forsamlingen».

I det hele tatt er Guds nærvær et nøkkelbegrep for å forstå kirkens liv. Bibelen betegner Ånden som Guds skapende nærvær i verden (Sal 104). Det mest karakteristiske ved Israelsfolkets historie var verken sabbaten eller renhetsforskriftene. Derimot var templet, det religiøse livet og gudstjenestefeiringen identisk med «det stedet han velger ut til bolig for sitt navn» (5 Mos 14,23). Primærsymbolet var at «Herrens herlighet fylte boligen» (2 Mos 40,35). Kjennetegnet for den kommende Messias var løftet om at Herrens ånd skulle hvile på Guds tjener (Jes 11,2). Guds ånd var altså virksom i verden for å bekrefte og beskytte livet foran Guds ansikt.

Disse perspektivene forsterkes i den nye pakt (2 Kor 3,1–8). Kirken er et fellesskap der Ånden er til stede gjennom tre bestemte tegn: Ved å tilbe (leitourgia) representerer kirken Guds rike i verden, ved å dele troen (martyria) formidles evangeliet om de gode nyhetene og ved å gjøre det som er godt (diakonia), blir kirken en aktør for sosial rettferdighet og fred. Dette er en trefoldig tegnhandling som gjør kirken til et synlig uttrykk for Guds ufortjente nåde. Men ingen kirker er i stand til å designe dette av seg selv. Derimot går det an å tenke at slik Ånden i tidenes morgen blåste sitt liv inn i hver levende skapning, slik puster Ånden Guds liv inn i kirken og utruster den med tjenestegaver som gir talløse praksisformer. Det er bakgrunnen for at apostelen Paulus så tydelig ber kirken om å drikke dypt av Ånden (Ef 5,18). Derfor ber vi om å få den visdom og innsikt som Ånden gir (Kol 1,9). Kirken er på alle måter avhengig av Åndens nærvær og gaver for i det hele tatt å kunne være kirke.

Den asiatiske pinseteologen Simon Chan sier at Åndens vesen best kan forstås i tilknytning til kirken og dens oppdrag. Med andre ord: Kirken kan best tolkes i lys av Åndens gjerninger i verden. Som Kristi kropp, oppreist i verden, er kirken et tempel for Den hellige ånd (1 Kor 3,16). Siden Ånden er det kjærlighetsbåndet som knytter Kristus og kirken sammen, blir lovprisningen av Gud – både i og utenfor gudstjenesten – kirkens grunnleggende handling. Å få Ånden er ensbetydende med «å vinne livet» (Apg 11,15–18).¹⁷ Siden kirken i alle omskiftende tider er ledet av Gud, er den ikke bundet av historisk bestemte uttrykksrammer og formmessige begrensninger. Selv om pinsedag i én forstand var en unik historisk hendelse, er den i teologisk forstand gjentakende på grunn av Helligåndens dynamiske og nyskapende karakter. Ånden kom – og kommer – hver gang kirken søker Gud i tilbedelse og bønn.

Det finnes en pinsedag for hver ny generasjon.

Det finnes en pinsedag for hver ny generasjon. Ingen som tilhører Åndens gode rike, er født for sent. Det får den tyske teologen Reinhard Hütter til å poengtere at det er på grunn av Åndens dynamiske ledelse at kirken blir et fellesskap i bevegelse. Bevegelsen som sådan er utenfor vår kontroll, men evnen som Ånden har til å berøre mennesker på høyst ulike måter, svarer til den mangfoldighet som den menneskelige personlighet representerer. Derfor undrer Hütter seg på om kirken i dag virkelig er villig til å la Ånden slippe til slik den gjorde blant den første generasjonen kristne etter pinsedag. Det kan argumenteres for at Apostlenes gjerninger og evangeliene etterlot seg mønstre som ble veiledende for senere kirkedannelser.¹⁸

De deler av kirkelandskapet som gir bredere plass for åndelige erfaringer, gjør dem samtidig i stand til å forstå enkelte av tekstene i Det nye testamentet bedre. Og motsatt: Mangelen på bestemte erfaringer påvirker vår lesning av Bibelen. Det er en risiko for at det som ikke er erfart, kan bli betraktet som mindre viktig. Derfor er det med frimodighet og glede at kirken inviterer oss til å utrykke vår tro gjennom det rytmiske mønsteret i de gudstjenestelige handlingene, i tilbedelsen og bønnene og gjennom trosfortellinger og teologiske refleksjoner. Slik formidler kirken Åndens dynamiske og nyskapende liv inn i høyst ulike sosiale og kulturelle kontekster.

Lærekommisjonen i Den anglikanske kirke har skrevet innsiktsfullt om dette. Den sier at det er rimelig å kunne anta at ved å være både et nådefullt og lidende fellesskap la den tidligste kirke til rette for åndelige erfaringer (1 Pet 4,14). Guds ånd hvilte over kirken. Den ble stedet der Gud var nær. Dette hadde en tydelig fellesskapsdimensjon. Som en åndsfylt «kropp» inviterer kirken oss ut av vår alenetilstand. Kirkens liv er et fellesskapsliv. Det ligger til kirkens natur å være det fellesskap i verden som aller sterkest bidrar til å hele brutte relasjoner.¹⁹

Tegnene som peker

Forståelsen av kirken som stedet for Guds nærvær gjenspeiles i det som er et sentralt element i nytestamentlig teologi, at Guds rike er kommet nær i nåde og kraft (Luk 10,9), men også i menneskelig svakhet (2 Kor 12,9–10). For kirken er ikke Guds rike i fullskalaformat; det vil være å foregripe noe som tilhører framtiden. Like fullt har den forsøkt å formidle tegnene på at Guds rike er kommet og selv være et definerende enhetstegn i en splittet verden. Kirken peker på den nåde og oppreisning som er gitt ved troen på Kristus. Uavbrutt har den derfor feiret Herrens måltid. Uten opphold har den gitt evangeliet videre, og under sine beste tider har kirken reist seg i profetisk protest mot uretten og skapt glimt av håp om en ny framtid og en annen rett.

Bibelen sier at det som først ble forkynt av Mesteren, ble senere stadfestet av øyenvitner (Hebr 2,3). De erfaringer av tilgivelse og indre frihet som Jesus hadde formidlet, ble videreformidlet av kirken som trosfellesskap. For de fleste ble derfor kirken den sosiale rammen for en nyvunnen tro, men mer enn det: Bibelen sier at «også Gud har gitt sitt vitnesbyrd, gjennom tegn og under og mange slags mektige gjerninger og ved å dele ut Den hellige ånds gaver etter sin vilje» (Hebr 2,4). Med det forsto kirken at den hadde fått kraften sin fra Guds ånd. Det var altså Gud som konstituerte kirken. Fra myndighetshold kan kirken saktens motta privilegier som sikrer den noen rammebetingelser. Innholdsmessig er imidlertid kirken formet av det budskap den formidler og av de løfter som har samlet troens folk rundt forkynnelse, tilbedelse, åndsgaver og nådemidler.

Dette er viktig for hvordan den forstår seg selv. Hvis kirken har ambisjon om å gjenspeile den treene Guds selvutgivende kjærlighet, vil den måtte søke å bli et inkluderende fellesskap. Det kirken eier, må den dele. Ved å erkjenne at Ånden blåser dit den vil (Joh 3,8) og ved å fastholde at kirkens kall er å formidle Guds nærvær, bestemmes ikke kirken av sine grenser, men av sitt sentrum. Dermed trenger den ikke noen murer for å beskytte seg. Derimot trenger den selvinnsikt for å identifisere seg. Som kjent hjelper ikke en skuddsikker vest så lenge døden kommer innenfra. Kirken kvalifiserer seg selv først og fremst ved hjelp av bestemte trospraksiser, ved å viderefortelle frelseshistorien og ved å leve ut betydningen av Jesu liv, død og oppstandelse.

Koinonia-fellesskapet

Den engelske kirketenkeren og misjonsstrategen Lesslie Newbigin mente at den klareste forståelsen av kirken var at den var stedet der mennesker deler en felles erfaring av Ånden. Dette gjør den til et koinonia-fellesskap (koinonia er gresk og betyr kommunion eller fellesskap), slik dette kom til uttrykk etter pinsedag (Apg 2,42–44). Bibelen sier at vi er kalt til fellesskap med Jesus Kristus (1 Kor 1,9). Å være kirke er å ha fellesskap med dem som ved troen og dåpen selv lever i fellesskap med Kristus. Ved å bli døpt identifiserer jeg meg med alle andre som er døpt (Rom 6,3–5). Dåpen er derfor en dyp solidaritetshandling overfor troens barn og en ugjenkallelig økumenisk tegn-handling.

Å være ett med Kristus innebærer å være ett med dem som deler det samme livet i Kristus.

Forståelsen av kirken som koinonia har vært blant de mest anvendte bildene på kirken etter at Lima-erklæringen ble offentliggjort i 1982. Den ble utarbeidet av Faith and Order-kommisjonen i Kirkenes Verdensråd (KV), og dokumentet spinner rundt temaene dåp, nattverd og tjeneste. Her heter det at kirken er resultat av det trinitariske livet i guddommen. Eller som Marius Timmann Mjaaland uttrykker det: I kraft av sin guddommelighet konstituerer Den hellige ånd de fellesskap som tilber den treenige Gud, noe som gjør forholdet mellom Ånden og kirken til noe grunnleggende.²⁰

Det innebærer at hver lokalmenighet som bekjenner Kristus som frelser og herre, er knyttet sammen med andre i et misjons- og skjebnefellesskap. Kirken er gave og mysterium; den er pilegrimsfolket og på samme tid et profetisk tegn på det kommende riket. Innsikten er at ingen kristne lever for seg selv eller dør for seg selv. Bønnen om at Den hellige ånds samfunn skal materialisere seg (2 Kor 13,13), spiller på forståelsen av at trosfellesskapet har sin guddommelige rot i kjærligheten fra Gud. Å være ett med Kristus innebærer å være ett med dem som deler det samme livet i Kristus. Et sterkere motiv for å søke veier til en synlig kristen enhet finnes vel knapt.

Men Det nye testamentet har også andre metaforer, for eksempel at kirken er «et åndelig hus» eller «et tempel for Den hellige ånd» (1 Kor 3,16). Bildet kunne knapt være tydeligere: Kirken komponeres ikke verken av bygningene eller av de tradisjoner som former konfesjonene. Kirken reiser seg i verden ved summen av alminnelige mennesker som lever sine alminnelige liv i verden. Hver lokalkirke representerer Guds folk i bestemt form (1 Pet 2,9).

Noen murere drev en gang og bygde på en kirkemur. Mens den ene sa: «Jeg bygger et steingjerde», sa den andre: «Jeg bygger en katedral.» Det kommer altså an på øynene som ser, og på hjertet som forstår: Som steiner i Guds byggverk består kirken av deg og meg. Slik jeg holdes oppe av steinene under meg i murverket, bærer jeg de steinene som er plassert etter meg. For å få øye på Åndens store katedral i verden, trenger jeg å se den store sammenhengen. Den vil alltid være større enn de delbilder av kirken som det enkelte kirkesamfunn representerer.

Kirkens formdannende fase

Noen perioder av kirkens liv har vært mer formdannende enn andre. I den tidlige kirke framsto det noen mønstre for kristen tenkning som ble viktige. Robert Louis Wilken er blant dem som påpeker at til tross for at kirken gjennom århundrene har vært et reflekterende og tenkende fellesskap, har kristen teologi likevel i for stor grad vært opptatt av å formulere troen gjennom intellektuelle begreper. Kirkens hovedoppgave var å finne folks hjerter og forandre menneskers liv, for deretter å vinne tanken.²¹ Derfor appellerte de første kristne tenkerne til de dypere lag i menneskets bevissthet og anerkjente den kristne erfaringen og de mer emosjonelle sidene ved troens liv. De bibelske fortellingene skapte dermed et religiøst vokabular som stimulerte den teologiske innlevelsen. Intuitivt visste de at det bare var i Åndens kraft Guds rike bygges.

Oppstandelsen ble grunnfortellingen for de kristne fromhetsøvelsene. Kirken ikke bare formidlet et budskap om kjærlighet, den ble selv et fellesskap preget av nyvunne dyder og etiske idealer. Deres ledere var benådede tenkere med en vitalitet og forestillingskraft som kom innenfra og ovenfra, farget av troen på Kristus og av de bibelske tekstene, slik disse framsto for dem i all sin overflod av mening og variasjonsrikdom. Det ble utviklet prekenserier og kommentarmateriale, liturgier og diakonale ressurser. Troen trengte praksiser. Dermed ble kirken til. Fordi kirkens ledere levde så tydelig på innsiden av nådemiddelforvaltningen, av de kirkelige tjenestene, av tilbedelsen, kunsten, musikken og det øvrige livet i menighetene, ble den kristne dogmatikken gradvis skapt som troens tanker og som frukt av refleksjoner over praksis. Kildene som teologien nærte seg av, sprang fram av kirkens spirituelle liv og fromhetspraksiser. Kirkefaderen Ireneus kunne si at hans lære var i overensstemmelse med eukaristien (nattverden), og feiringen ga impulser til den tro som framsto som kirkens lære.

Erfaringen av naden er ikke en tankemessig tilegnelse, men en praktisk erfaring i møte med kirkens gudstjenestefeirende handlinger.

De mest begavede tenkerne, som Augustin, Gregor av Nyssa, Origenes og Maximus Bekjenneren, sto ikke på distanse fra kirken. Livene deres talte like tydelig som teologien de formulerte. De var i stand til å føre samtaler med greske og romerske filosofer, på samme tid som de var bønnens menn og tydelige forbilder. Det de lærte, ble altså bekreftet av hvordan de levde. For dem var trofasthet til kirkelige praksiser noe som veide tyngre enn tilslutningen til det de skrev. De var i tillegg gjerne biskoper og kirkelige ledere som levde nær kirkens indre liv og konkrete utfordringer. De teologer som opp gjennom historien har betydd mest for kirken, både spirituelt og faglig, har altså vært de som hadde en dobbel identitet: De var samtidig kirkeledere og tenkere. De grep ikke bare etter pennen. De løftet også sine hender i tilbedelse. Og de foldet dem i bønn. De visste at bønn rører ved den hånd som rører ved verden. For dem var bønn menneskets grunnposisjon som overskred teologiens grenser. Den som ba, åpnet døren inn til Guds virkelighet.

«Communio sanctorum»

Tanken om kirken som det særlige stedet for Guds nærvær er spesielt tydelig i den østlige kirketradisjonen. Ortodokse kristne snakker om den mystiske identifiseringen mellom kirken og Kristus som de helliges samfunn (communio sanctorum). De har lært oss at den indre enheten mellom de troende og Kristus realiseres i dåpen og virkeliggjøres av Ånden. Til tross for at spenninger og uenighet kan prege kirken, ansees den like fullt for å være stedet der Guds nåde kan erfares til frihet og gjenopprettelse. Erfaringen av nåden er ikke en tankemessig tilegnelse, men en praktisk erfaring i møte med kirkens gudstjenestefeirende handlinger.

Justin Martyrs beskrivelse av gudstjenesten i den tidlige kirke (ca. 150 år e. Kr.) er velkjent og understreker hvordan kirken levde ut troen gjennom hellige praksiser som den lot seg forme av:

På søndagene samles alle som er fra byene og områdene omkring på samme sted. Vi blir påminnet om apostlenes ord og det som er skrevet av profetene. Når lesingen er avsluttet, underviser lederen oss og oppmuntrer oss til å etterfølge det fine vi har hørt. Så reiser vi oss og ber for oss selv og for alle andre […] Etter at vi har bedt, blir brød, vin og vann båret fram, og den fremste av lederne ber og takker mens forsamlingen samtykker ved å si «amen». De innvidde elementene deles ut og tas imot av alle. Diakonen setter av det som er forbeholdt de av menigheten som ikke er til stede. De som er i stand til det, gir i forhold til behovene. Det som samles inn, blir ivaretatt av lederen som har ansvaret for farløse og enker, de som er syke eller har andre behov, er i fengsel eller er fremmede og gjester iblant oss.²²

Hele liturgien var altså en feiring av Jesu nærvær. Derfor ble nattverden det naturlige sentrum, inkludert biskopenes bønn om at Ånden skulle komme for å hellige elementene. Liturgien hadde et muntlig preg og tok menigheten gjennom hele den bibelske fortellingsverdenen, fra skapelse og fram til håpet om Kristi gjenkomst. Ved gjenfortellingen ble menigheten minnet om hvordan Gud viser sin trofasthet gjennom historien. Bibelens glødende sentrum – frelsesfortellingen – har vært gudstjenestens midtpunkt gjennom hele kirkens historie.

Denne påminnelsen var imidlertid mer enn en blek gjenfortelling. Det greske ordet anamnesis innebærer «å fremkalle noe ved å gjøre det nærværende». Gudstjenestens indre logikk ble dermed som en kontinuerlig påskevandring. Å elske Gud var å minnes; å minnes var å holde levende en konkret fortelling sammen med alle som var ett i troen på Kristus, overalt og til alle tider. Den mentale opplevelsen av å kunne oppløse tid og rom og bli forent med Jesu død og oppstandelse, gjorde at liturgiens indre dynamikk ble som en erfaring av et mysterium. Det som en gang hendte, skjedde på nytt og på nytt og ble gjennom gudstjenesten til en nåtidig erfaring.

Ved å feire frelsesfortellingen som noe som overskred tid og rom, ble kirken noe annet enn bare en institusjon som kjente seg forpliktet til å verne fortidige tradisjoner. Gudstjenesten omdannet mentale bilder til livstolkende erfaringer. Wilken sier at før det fantes noe treenighetsdogme, før de lærde bibelkommentarene var skrevet, før det var noen debatt om nådeforståelsen og før det var formet en bestemt oppfatning av moralsk liv, var det noen som tilba foran Guds ansikt og som åpnet nattverdbordet. Sannheten ble ikke bare en formel det gjaldt å holde fast ved. Det var også noe som var verdt å feire. Dette gikk forut for alle forsøk på å forstå, og det stakk dypere enn alle forsøk på å begrepsfeste hva de kristne trodde.

Slik lot troen seg smelte sammen med en livsrytme som hadde fått en rekke bestemte innholdselementer. Først og fremst gjaldt det gudstjenestefeiringen, men også at troen fasiliterte familiens liv, designet holdningen til samfunnet og kulturen og påvirket hvordan lokale fellesskap skulle forholde seg til hedenske avgudsfeiringer (1 Kor 5–7). Det kan se ut som om den tidlige kirke hadde en sterk fornemmelse av å være et Åndens fellesskap før etablerte kirkestrukturer var på plass. Det var denne vertikale dimensjonen ved kirken som gjorde den til en levende tradisjon, åpen for nye innsikter og praksisformer. Kirken ikke bare representerte evangeliet og forkynte det. Den ble selv en del av evangeliet gjennom sin karismatiske og sakramentale selvforståelse. Den bygde på et løftesord av Jesus selv: «… hvor to eller tre er samlet i mitt navn, der er jeg midt iblant dem» (Matt 18,20).

Et trinitarisk håpsfellesskap

Kirken har alltid vært et tegn som viser til en virkelighet utenfor seg selv. Ånden har ved sitt nærvær gjort at fortellingen om Guds handlinger i verden ennå ikke er avsluttet. I den forstand ligger alltid kirkens beste tid foran. Kirkens praksishandlinger er en tegnfunksjon som gir liv til den kristne lære. Teologene, på sin side, er de stemmene som evaluerer praksis i lys av hvilke nye spørsmål som reises av et samfunn i stadig endring. For å gjøre dette på en god måte er det rimelig å forvente at teologene er en del av trosfellesskapet. Læren om kirken (ekklesiologien) og læren om Ånden (pneumatologien) kan ikke sees atskilt fra hverandre, noe som de apostoliske trosbekjennelsene understreker.

Selv om disse bekjennelsene ikke spesifikt nevner de karismatiske gavene, er det naturlig å tenke at kirken er en naturlig frukt av troen på Ånden. Kirken er én fordi den er forent med Kristus, noe som er et verk av Ånden. Kirken er hellig – ikke fordi den er feilfri, men fordi den er et tempel for Ånden. Og kirken er apostolisk ved at Ånden leder den i retning av en stadig dypere forståelse av hva det vil si å være kirke, og ved at den – tross sine feiltrinn – har formidlet evangeliet i en ubrutt historisk linje helt fra apostlenes dager. Dette blir i vår tid også understreket fra frikirkelig hold. For eksempel var de første pinsevennene overbevist om at de var del av en åndsutrustet kirke. Derfor søkte de etter en spiritualitet som manifesterte seg i tilbedelse, i kjærlighet og i fortellinger. Som et tilbedende og reflekterende fellesskap mente de at hele kirken var forpliktet til å ta del i Guds visjon om en nyskapelse av verden.

Den amerikanske teologen Steven Land er opptatt av at kirken utvikler sitt innsiktsmessige potensial slik at den blir i stand til å bedømme kvaliteten på et trosfellesskap. Han sier at kirken er et fellesskap i mangfold og enhet.²³ Slik Gud er én i tre, er også kirken én av mange i Gud. Som et trinitarisk håpsfellesskap er kirken i Gud. Den er Guds folk og Kristi kropp. Det gjør den til et fellesskap i Den hellige ånd. Men er det fellesskap, er det også involvering. Gave og embete faller sammen, og teologien får en bedømmelsesfunksjon som våker over miljøet som helhet. Den enkeltes gavefortrinn blir anerkjent, og menighetsspiritualiteten skaper disipler som viser omsorg for sin neste.

Kirken er hellig – ikke fordi den er feilfri, men fordi den er et tempel for Ånden.

Land har her latt seg inspirere av paulinsk teologi, den som sier at nåden er et resultat av relasjonen med den treene Gud (Rom 5,21). Fellesskapet blir bærer av Åndens frukter og synliggjøres gjennom kvaliteter som kjærlighet, glede, fred, overbærenhet, vennlighet, godhet, trofasthet, ydmykhet og selvkontroll (Gal 5,22). Fruktene kan også defineres som etiske premisser for gode fellesskap og minner kirken om at dens indre liv bør beskrives i holdningstermer. Den som er en del av kirken, er samtidig i en organisk enhet med andre. Sammen deler de erfaringen av den enhet som er gitt av Gud (1 Kor 12,13).

Alltid i behov av reformer

Dermed blir kirkens oppdrag noe annet enn å opprettholde seg selv eller sikre sine interesser for sin egen skyld. For å forstå kirkens natur og for å møte kompleksiteten i de utfordringer som en postmoderne kultur reiser, må vi grave dypere enn bare å henvise til hva som er kirkens ytre og strukturelle sider. Visst skal kirken være kommunikativ, kulturelt tilgjengelig og som organisasjon tydelig og transparent. Den er en sosial størrelse fordi den er stedet for menneskelige samhandlinger og relasjoner. Men viktig er den av helt andre grunner: Som et gudstjenestefeirende, forkynnende, diakonalt og sårbart fellesskap legger den til rette for at mennesker får en berøring av Guds nærvær. De gaver og tjenester som springer fram fra kirken, må altså være i samklang med kirkens indre natur. Ellers vil den ikke være i stand til «å være det den er kalt til å være eller gjøre det den er kalt til å gjøre».²⁴ Kirken er ikke alltid det den gjør, men den gjør normalt det den er, forutsatt at den er seg bevisst sitt vesen og oppdrag. Vi kan formulere det på denne måten: Kirken representerer en bestemt livsform som gjenspeiler Åndens nådefulle nærvær i verden. Derfor er den alltid i behov av reformer.

Teologen Nicholas M. Healy er opptatt av å bygge ned enhver idealistisk tenkning om kirken. Fordi fallhøyden for grandiose kirkemodeller er stor, tar han heller utgangspunkt i den historiske og ærlige fortellingen om kirkens konkrete liv i verden.²⁵ Denne maktkritiske tilnærmingen får fram at kirken er åndelig og menneskelig på samme tid. Kirken formes i et samspill mellom det den forkynner og gavene til de mennesker som tilhører kirken og som lever sine liv midt i verden som håps- og godhetsagenter. Kirken blir en synlig størrelse gjennom det vi gjør den til fra dag til dag. Kontinuerlig konstrueres – og rekonstrueres – kirkens ansikt ved den måten kirkens liv presenteres på i det offentlige rom, hva den legger vekt på, hvordan gudstjenestene utformes og hvilke konkrete erfaringer folk gjør. Det gjør oss ansvarlige for kirkens offentlige rykte. Blir praksisformene for ensidige, miljøet for smalt og rammene for trange, påvirker det folks oppfatning av kirken. Katolske Joseph A. Komonchak sier at kirken er summen av de erfaringer, forståelser, symboler, ord, erklæringer, handlinger, relasjoner og institusjoner som er kirken i sitt fargerike mangfold.²⁶

I praksis utgjør kirken i verden ikke andre enn de personer som er rammet av syndens vilkår i verden, men som samtidig er eksponert for den nåde og oppreisning som kommer fra Gud alene. Ettersom den kristne fortellingen er en del av det kristne grunnspråket, vil alle våre livsfortellinger til sammen være elementer som former menighetens indre liv. Gitt at den har tilstrekkelig dybde og bredde til at den er representativ, formes det gradvis en felles fortelling om Guds nåde og Åndens nærvær. Gjennom denne vil kirkene kunne være økumenisk gjenkjennende og i stand til å overskride de grenselinjer én kirke tidligere kunne reise for å markere sitt særpreg overfor en annen kirke. Kirken vedblir å være kirke bare i den grad den alltid vender tilbake til Gud. Da kan den ha håp om å være Guds gode fingeravtrykk i verden.

Når kirken begrenser utsikten til Gud

Nå er det vanskelig å se for seg hvordan veien til frelse kunne vært synlig i verden dersom det ikke eksisterte en kristen kirke. I én forstand er kristendommen ubegripelig uten kirken. Men like sant er det at kirken opp gjennom tidene også har gitt mange bidrag til å begrense utsikten mot Gud. Et viktig spørsmål er derfor på hvilken måte det er mulig å snakke om de feil kirken har begått. Synder kirken? Et mulig svar er at en kirke som er båret oppe av Guds nåde fremdeles er en menneskelig institusjon. Religiøse verdier har blitt fordreid, enkeltindivider har sviktet, den interne kulturen har til tider vært kontrollerende og kirken har ignorert grupper som skulle hatt oppmerksomhet. I redelighetens navn må vi erkjenne at kirkelige fellesskap svikter. Ufullkomne mennesker er ikke i stand til å skape fullkomne fellesskap. Derfor har teologene uttalt sitt «ecclesia semper reformanda est» – kirken er alltid i behov av reformer.

Kirken kan åpenbart være en del av problemet slik den også er en del av løsningen.

I brevet Paulus skrev til menigheten i Korint, blir de troende hilst med at de er «helliget i Kristus Jesus og kalt til å være hellige sammen med alle som hver på sitt sted påkaller vår Herre Jesu Kristi navn» (1 Kor 1,2). De blir kalt for «Guds menighet i Korint» (1,2). Like fullt var dette en kirke preget av splittelsen mellom lederne (1,10–13), og Kristus var blitt delt. Det var misunnelse og strid (3,3). De ble anklaget for å ødelegge fellesskapet (3,17). De var arrogante og oppblåste (4,18). Det ble begått moralske synder som ikke engang var vanlig utenfor menighetens rammer (5,1), noe de til overmål var stolte over (5,2). Derfor framsto Kristus ikke bare som kirkens herre, men også dens dommer, og Ånden var som en sørgende due.

Kirken kan åpenbart være en del av problemet slik den også er en del av løsningen. Noen ganger ser det ut til at den står i veien for Gud. Om den gir inntrykk av å kjenne alle svarene og eie all makt, er den del av problemet. Healy har rett når han sier at dersom kirken roser seg av «noe annet enn Jesus Kristus og ham korsfestet» (1 Kor 2,2), vil det være uttrykk for en type stolthet som må karakteriseres som synd. Dette, kombinert med varianter av kirkelig eksklusivitet, hindrer Ånden i å virke. Gud arbeider bare gjennom den ydmyke og sårbare.

Konstruktiv kritikk av kirken er dermed legitim fordi den er uttrykk for omsorg for kirkens helsetilstand. De kirkelige miljøer som framhever kirken sin på en eksklusiv måte, glemmer at frelsen ikke er avgrenset til kirken like lite som Gud har bundet seg til noen bestemte konfesjoner. Det har vært tider da kirken har handlet på måter som har tåkelagt veien til frelse. At den er unik, er betinget av det budskap den formidler, og det miljø den på sitt beste kan ha håp om å skape, så sant bønnen «Kom, Hellig Ånd!» ikke slukner på kirkens lepper. Ånden er ikke blant de eiendelene kirken rår over. Men Ånden kommer kirken i møte med sine gaver og sitt liv. Det er noe ganske annet.²⁷

Å gjøre verden vakrere

Det betyr at kirken er stedet for bønnen om Guds nåde. Ved at sår blir leget og mennesker får begynne på nytt, fungerer kirken som et tegn for en Gud som gjør verden vakrere. Det distinkte ved kirken er at den har sin identitet forankret i hva den har mottatt, ikke i hva den til enhver tid gjør. I den forstand er hele kirken et «sakrament» for Guds frelseshandlinger. Noe lignende kommer fram i en felles læreuttalelse fra 1984, der lutheranere og metodister skriver at «kirken er det fellesskap med Jesus som er gjort mulig på grunn av Ånden. De som responderer på evangeliet ved å tro det som forkynnes gjennom ord og sakramenter, er ført inn i dette nye fellesskapet med Gud og med hverandre».²⁸

Bibelforskeren Raymond E. Brown minner om at Det nye testamentet har en rekke ulike måter å beskrive kirken på. I stedet for å snakke om bestemte kirkemodeller, er det mer tjenlig å bruke ulike bildekonstruksjoner for å si hva kirken er. Den er ingen frelsesinstitusjon i seg selv, siden frelsen ene og alene er et resultat av Jesu oppstandelse (Rom 1,4). Derimot blir frelsen aktualisert og rekkes meg når kirken forkynner evangeliet og døper i Jesu navn. Derfor anvendes kroppsmetaforen om kirken for å understreke det kristne livets natur, det åndelige fellesskapet og den gjensidige avhengigheten som er mellom kirkens medlemmer (Ef 4,1–6).²⁹

Det var anvendelsen av åndsgavene og feiringen av de hellige handlingene som skapte kirken. Med andre ord var kirken en relasjonell virkelighet før den ble en institusjonell realitet. Eller som Eduard Schweizer sier det: «Lenge før Ånden var blitt et dogme, var den en erfaring innenfor det kristne fellesskapet».³⁰ Siden Gud er et operativt «verb» gjennom det Ånden gir og skaper av hellig nærvær, er kirkene gaveorienterte fellesskap som trenger å erverve seg skjelningskompetanse mellom det sunne og det usunne. Når de gjør det, vil de organisatorisk fortsatt være høyst ulike, men de har en spiritualitet som er blitt økumenisk gjenkjennbar: Evangeliet formidles i ord og handling. Det bekjennes og tilbes. Fellesskapet spør etter hvilke gaver den enkelte kan velsigne de andre med. Sakramentene feires og den diakonale bevisstheten er tydelig. Miljøet har positivt gjort seg avhengig av Åndens nærvær, og det er skapt en grunnholdning av lovsang, takk og gjestfrihet (Kol 3,12–17).

At ingen eier kirken uten kirkens Herre (Matt 16,18), er bestemt av hva det var som skapte kirken. Etter Jesu oppstandelse ble kirkens videre utvikling et resultat av det som hendte på pinsedag. Da ble den synlig som gave og fellesskap. Pinsedag aktualiserte et løfte om at alle mennesker skulle få Ånden (Apg 2,17). Uten denne bevisstheten kan kirken komme til å forfalle til en rent sekulær størrelse. Dette tilkjennegir et viktig prinsipp: at Ånden ikke utvisker forskjeller. Ulikheter og uenighet trenger ikke være splittende så lenge ikke evangeliet trues. Fra kirken ble født, har den vært språk-, kultur- og kontekstoverskridende. Dette korresponderer med tanken om at kirken er en «hendelse» bygd på bestemte trospraksiser. Det gjør den fleksibel og sensitiv. Det er noe foreløpig ved enhver kirkeordning fordi det ikke er ordningene som «gjør» kirken. Det kirken står og faller ved, er at den forkynner evangeliet i ord og handling og i praksis gjenspeiler frelsen som i Kristus er gitt av nåde og uten forbehold.

Gud er der Gud forkynnes. Slik blir kirken et enhetsfellesskap og et fargerikt, globalt mangfold som på sitt beste gjør verden vakrere.

Mellom frihet og tilsyn

Medlemskap i kirken var for den første generasjon troende et spørsmål om å finne sin plass og sine gaver som lemmer på Jesu kropp. For de miljøene som ble formende for Det nye testamentets teologiske beskrivelser av kirken, var altså spørsmålet om medlemskap ikke avgrenset til bestemte kirkemodeller. Hos Paulus var fellesskapsideen av funksjonell mer enn av formell karakter. Den universelle dimensjonen var også tydelig: Ingen kirkemiljøer kunne hevde noe fortrinn isolert fra andre miljøer som delte den samme troen på Kristus. Bildet sprengte alle smale forståelser og lot kirken være både åpen og tydelig. Så lenge den var preget av et inkluderende ideal, hadde den rom for alle som delte troen på Kristus. Selv om spenninger oppsto mellom for eksempel fattige og velbemidlede (se 1 Kor 11), var det noe nytt og grensesprengende ved de verdier som de kristne introduserte i antikken. Det overrasket og fascinerte den daværende verdens politiske og kulturelle lederskap.

For å kunne være «en bolig for Gud i Ånden» (Ef 2,22) forsøkte kirkens ledere å unngå både karismatisk kaos, individuell selvfokusering og byråkratisk uniformering. Strukturene skulle tjene fellesskapet, ikke motsatt. Det var nødvendig å utvikle ledelsesformer som gjenspeilte respekt for de gaver den enkelte hadde. Gradvis ble lederfunksjoner bygd opp som skulle sikre at kirken forble et nådegavebasert og nådemiddelpraktiserende fellesskap. En åndsdrevet kirke var i behov av både strukturer og tilsyn.

De mer institusjonelle kirkestrukturene ble faktisk sett på som gaver gitt til kirken. I den forstand var de karismatisk motiverte. Å lede ble definert som en nådegave (1 Kor 12,28), minst like sentral som de mer typiske karismatiske gavene. I praksis forutsatte nådegavene hverandre gjensidig fordi det tydelig ble kommunisert et felles mål om at alle gaver skulle bygge og utruste kirken til å være kirke. Dette avdekket den dype sammenhengen som alltid er mellom orden og under, mellom det spontane og det etablerte (1 Kor 14,26–33).

En naturlig videreføring av tanken om at kirken er født av Ånden og opprettholdes av evangeliet om Jesu død og oppstandelse, er å hevde at lederfunksjonene springer fram fra de samme kildene. Dypest sett har kirken én tilsynsperson, Kristus (1 Pet 2,25). Alle kirkelige tilsynsfunksjoner er avledet av dette, noe som sikrer kirkens enhet bare i den grad de viser i retning Kristus og den enhet som allerede er gitt gjennom evangeliet når det forkynnes i ord og sakramenter, i vitnesbyrd og diakonale handlinger. At kirken er apostolisk, er en teologisk påstand som bygger på at Jesu kropp er én fordi den forkynner én Herre, én tro, ett håp og én dåp (Ef 4,4–6). Dette er noe de kirkelige tilsynsordningene skal verne om, uavhengig av hvordan de rent konkret fasiliteres.

Mens Den katolske kirke legger vekt på at dagens kirkeledelse står i en ubrutt linje av biskoper helt tilbake til apostlenes tid (den såkalte historiske suksesjonen), har de protestantiske kirkene ønsket å gjenopprette den apostoliske forkynnelse (doktrinær suksesjon). Kirker som har oppstått i løpet av de siste par århundrene, har vært opptatt av å gjenoppdage kirkens oppdrag (misjonal suksesjon), mens pinsekirkene har ønsket å videreføre forbindelseslinjene tilbake til den urkirkelige kristendom (spirituell suksesjon). Dette har utvidet suksesjonsforståelsen og tydeliggjort at alle troende har Ånden (Joel 3,1–4). Vi er dermed «et kongelig presteskap» (1 Pet 2,9) og medansvarlig for at den kirkelige tradisjonen videreføres og overleveres til nye generasjoner.

I kontinuitet med Åndens liv

Å være et apostolisk fellesskap kan derfor ikke avgrenses til bare et spørsmål om hvordan den apostoliske suksesjon tilrettelegges rent historisk. Også den spiritualitet som i sin tid var normdannende for kirken etter pinsedag, må spille med i samtalen om hvordan kirkens apostolisitet skal videreføres. Den finsk-amerikanske teologen Veli-Matti Kärkkäinen sier at det som gjør kirken apostolisk, kan ikke avgrenses til bispegjerningen og til den historiske suksesjonen. Også andre kjennetegn bør spille med: at en kirke står i kontinuitet med livet og troen slik den ble formidlet av apostlene og nedtegnet i Det nye testamentet. At kirkens karismatiske liv og tilbedelse videreføres. At misjon og evangelisering er en integrert del av kirkens identitet. At Skriftens normativitet erkjennes. At kirkens indre liv preges av vitalitet, tjeneste og disippelskap. Og at hele kirkens folk – ikke bare de geistlige – er apostolisk i sin orientering.³¹

I den forstand kan det være legitimt å snakke om at kirken fremdeles har en aposteltjeneste som ledd i dens nyskapende og misjonerende entreprenørskap. Men jeg reserverer meg mot å snakke om apostler i den form de framstår i noen miljøer, der de gjenspeiler en karismatisk lederskapsideologi hvor du må underlegge deg et bestemt autoritetsregime. Risikoen for misbruk blir overhengende, evnen til å skjelne mellom sunt og usunt svekkes, og ofte avvises alle for former veiledning. I praksis gir det dårlige vilkår for både innsyn og tilsyn.

Dette har sammenheng med forståelsen av hva et kirkelig embete er. I personifisert form gjenspeiler en leder det kristne budskapet. Den som leder noen i en annen retning enn til Kristus, leder i feil retning. Alle oppgaver som utføres, gjøres med bakgrunn i kirkens kall til å «leve» evangeliet. Siden alle kirkelige tjenester springer fram fra det som gjør kirke til kirke, må altså lederoppgavene fasiliteres slik at de er i overensstemmelse med kirkens kall og mandat. Hva det kan bety, er uttrykt i Den augsburgske bekjennelsen (art. 5) som sier at det er «innstiftet en tjeneste med å lære evangeliet og meddele sakramentene». Kirken er forsamlingen av de hellige «der evangeliet blir lært rent og sakramentene forvaltet rett» (art. 7).

Noe lignende kommer fram i Lima-erklæringen. Kirken blir her definert som apostolisk forutsatt at den lever i kontinuitet med det apostlene forkynte. Ånden knytter kirken fast til den apostoliske tradisjonen inntil Guds rike kommer i sin fylde. At kirken er apostolisk, er med andre ord bestemt av det som karakteriserer kirken: Den formidler troen på Gud; den fortolker evangeliet for nye generasjoner; den feirer nådemidlene; den utvikler de kirkelige tjenestene; den er et fellesskap i bønn, kjærlighet, glede og lidelse; den tjener de som har behov; den fremmer enheten mellom de troende og den anerkjenner de gaver Gud har gitt den enkelte.³²

Kirkens apostolisitet kan dermed sies å være et karismatisk ladet begrep. Kirkens ledere var karismatisk pregede grunnleggere av kirken (Apg 1,8; 2,4; 4,8; 6,5). Det som synliggjorde kirken de grunnla, var for eksempel deres helbredende tjenestegaver (Mark 16,12–13).

Kirkens ledere var karismatisk pregede grunnleggere av kirken.

Innsikter som dette kan sikres på ulike måter. Ingen kirke har monopol når kirkens apostoliske karakter skal defineres, og denne kan derfor ikke bare forstås historisk. Apostolisitet refererer til kirkens samlede åndelige vitalitet, til misjonsdimensjonen og til hele det store mangfold som preger kirkens trospraksiser. Katolske Avery Dulles erkjenner at mange kirker utenfor Den katolske kirke har en kjærlighet til Jesus og en lydighet til Ånden som om mulig er enda mer enhetsfremmende og apostolisk enn det de historiske kirkene er i stand til å oppvise.³³ Det er nærværet av Ånden som gjør kirkene apostoliske.

På lignende måte ordlegger den pentekostale teologen Frank D. Macchia seg. Hans visjon om kirken er å se at både geistlige og frivillige finner sammen i en sterkere gjensidighet, preget av en felles respekt for den nådegaveutrustning den enkelte er gitt, og de tillitsverv de har fått. At noen kalles til ordinerte tjenester, innebærer ikke at andre funksjoner er mindre viktige. Apostlene er selv eksempler på hvordan de gjennom ansvarlige lederfunksjoner greide å ta vare på kirkens enhet og sikre at evangeliet fikk flyte fritt til nasjonene i årene etterpå, tross tider av indre strid, motstand og forfølgelse.³⁴

«For å gjøre de sterke til skamme»

I sin avskjedsforelesning for noen år tilbake reflekterte MF-professor Oskar Skarsaune over det han kalte «kirkens konstantinske fangenskap». Uttrykket henspiller på Konstantin den stores seier i 312 over Maxentius og den påfølgende kristningen av det romerske imperiet etter flere hundre år med motstand og tidvis forfølgelse av de kristne. Skarsaunes poeng var at da Konstantin tok kirken til sin brud ved å gi den religionsfrihet, ble den samtidig en fange av sine egne majoritetsprivilegier, vunnet ved hjelp av en kristningsstrategi som var like effektiv som den var dårlig tilpasset evangeliets ånd og frihet. Etter reformasjonen på 1500-tallet ble den samme tenkningen i stor grad videreført gjennom et kongelig kirkestyre. Den makt som myndighetene i sin tid hadde brukt til å forfølge den kristne menighet, kunne senere i historien anvendes til å sikre kristendommens sak ved å gjøre andres tro ulovlig. Nasjonalkirker er altså ikke resultat av misjon, men av politiske maktmidler. For kristning er ikke det samme som misjon; sistnevnte kommer nedenfra. Riktignok oppnår ikke misjon de samme resultatene, men den bevarer kirken fra fristelsen å omdanne nåde til krav.

Jesu disipler lot seg flere ganger friste av tanken om religiøse og sosiale maktposisjoner. «Dere vet ikke hva dere ber om!» var Jesu kontante tilbakemelding (Mark 10,38–45). Jesu vei til kongemakt var å drikke smertens beger og gå gjennom lidelsens dåp. Paulus følger opp med å minne den høykarismatiske menigheten i Korint om at Gud bare utvelger seg det som er svakt i menneskenes øyne for å gjøre det sterke til skamme. Det innebærer å distansere seg fra det som tar form av guddommelig legitimering av egen maktbruk, enten slike tendenser dukker opp lokalt i menigheter av karismatisk karakter eller i de former for nasjonal folkekirketenkning som vegrer seg for å slippe kirken fri til å være kirke på egen kjøl.

Derfor bør vi ikke la oss fascinere av de erobrende kristningsidealene som kan leve i visse miljøer i dag. Hvis kirker og trossamfunn ikke skal selge sin sjel, trenger de ikke være så bekymret for om de mister noen av sine konstantinske privilegier.³⁵ For kirken vokser ikke ved hjelp av kristningsstrategier som ensidig lener seg til lovverk og politisk baserte beslutninger. Dersom det bare er den konstantinske kirkemodellen og normalordning som svekkes, og det bare er ekteskapet med staten som opphører, er det liten grunn til å sørge. I en etter-konstantinsk kirke og i et religionspluralistisk samfunn der religioner, konfesjoner og livssyn likestilles og innrømmes trosfrihet, er det klokere å velge en annen vei: å finne tilbake til den form for kirke som springer fram nedenfra, men som fremdeles ivaretar en så bred kontakt med folk og samfunn som det er mulig å kunne ha; noe som i seg selv har en egenverdi.

På bakgrunn av en bred politisk enighet ble Den norske kirke (Dnk) fra 1. januar 2017 et eget rettssubjekt. Det innebærer ikke at den vil forskanse seg bak et ideal om den rene kirke forbeholdt dedikerte troende. Dnk er fremdeles en folkekirke med bred oppslutning, bl.a. fordi det er dåpen – og ikke troen – som er kriteriet for medlemskap, noe som skiller den fra en rekke andre kirker. Mange vil være opptatt av at relasjonen til statsmakt og offentlighet i årene som kommer, antar former som ikke marginaliserer kirken, men som heller tydeliggjør dens identitet og rolle som leverandør av viktige fellesskapsverdier. Når biskop Atle Sommerfeldt uttaler om kirken at «hun er som fellesskap sendt av Gud til verden med oppdrag å formidle og leve den treenige Guds kjærlighet til mennesker og skaperverk i det samfunnet hun lever i»,³⁶ så er det en posisjon som det er naturlig å gi tilslutning til, gitt den bestemte historien som Dnk har. Uten tvil har de europeiske kirkene bidratt til å humanisere samfunn og stat; et utall av kirkelige institusjoner har sørget for å begrense det onde og ivareta sårbare og marginaliserte grupper.

Kirkene kan ha mange kritikere, men i sin etiske kraft har de egentlig ingen rivaler.

Kirkene kan ha mange kritikere, men i sin etiske kraft har de egentlig ingen rivaler. Selv om folkekirken har mistet deler av sin samfunnsmakt, kan den beste tiden ligge foran så sant den makter å være et grenseoverskridende fellesskap på tvers av alle samfunnsklasser. Den finske teologen Patrik Hagman hevder at framtidens kirke ikke vil være så fokusert på hvem som er formelle medlemmer. Det kommer heller ikke til å være så avgjørende hvem som er blant kirkens ansatte og hvem som tilhører den langt større staben av frivillige. Derimot vil den ha et sterkere fokus på i hvilken grad den makter å samle mennesker rundt de kristne praksishandlingene.³⁷ Kirken er ikke konstruert som et individprosjekt, men som en arena for fellesskapspraksiser der bevisstheten om å være en tilgitt synder har fått slå rot – takket være nådens gåte.

Det gudstjenestefeirende fellesskapet vil også i framtiden være kirkens viktigste «sted». Derfor er det idéhistoriske, liberale idealet fra anabaptistisk hold i Europa like aktuelt i dag som det var da det ble uttalt på 1500-tallet: kirken må alltid være en fristilt kirke i en uavhengig stat.

*

I det neste kapitlet graver vi enda dypere i Det nye testamentet på leting etter hvordan det indre livet artet seg da kirken som gjestfrihetens hus var ung og ny. Hvilken kirke var det som framsto, og hvilke særpreg hadde den? Hvilken plass ga den for nådens gaver? Jeg spør fordi vi alle bærer på et legitimt ønske om å være informert av det opprinnelige, og fordi i en forstand kan innsikter fra Det nye testamentet gi noen hint om hvordan «originaltegningene» til gjestfrihetens hus så ut. Ikke alt kan kopieres, men vi er tjent med å vite. Her framtrer pinsedag som det store orienteringspunktet.

PINSEDAG SOM PROGRESSIV KRAFT

Pinsedag tjener som et kontekstuelt orienteringspunkt for kirken. Den er et dialogisk ankerfeste og en kilde som kontinuerlig inspirerer og utfordrer.³⁸

Thomas Ball Barratt var engelskmannen som elsket Norge mer enn de fleste. I en periode var han Metodistkirkens fremste leder her til lands, men en uro hadde festet seg hos ham. Han hadde begynt å interessere seg for Apostlenes gjerninger og pinsedagens progressive kraft. Han studerte kirkens fødsel og gjennombruddskraft, og han ble nysgjerrig på den omkalfatrende effekt Ånden hadde på flokken av Jesustroende i Jerusalem. Han følte at han manglet noe. Det brakte ham til New York rundt 1906. Los Angeles Times hadde begynt å rapportere om en kristen vekkelse som til forveksling lignet fortellingene fra Det nye testamentet. I november dette året gjorde han sine egne erfaringer. Hans møte med Gud var så radikalt at det forandret ham for all ettertid. Historikeren Martin Ski omtaler Barratt på denne måten:

«Uten å vite det ble han en apostel for det åndsfylte, selvstendige og frigjorte mennesket i vår tid. Den åndelige fornyelse som kom med åndsdåpen hadde med et slag plassert dette åndsfylte individet i samme stilling som de første kristne på pinsedag. Det var som en ny begynnelse. De troende hadde plutselig alt felles igjen. En ny pinsedag grydde for individet».³⁹

Kan det være slik at en kirke ikke fornyes ved hjelp av det som ligger utenfor den: trender, idéer, meninger og metoder? Dersom det er sant at den kristne tradisjonen har sin opprinnelse i det som skjedde i påsken og pinsen, og dersom det stemmer at kirken ikke kan moderniseres – bare restaureres, da er det av interesse å gå til de bibelske kildene. Det nye testamentet er læren om kirken. I dette kapitlet vil vi derfor la oss veilede av to sentrale nytestamentlige bidragsytere, Lukas og Paulus. Begge har viktige ting å melde når det gjelder å forstå hvordan Åndens indre liv skapte en kirke preget av likeverd og vilje til å se Den andre.

Det viktige taktskiftet

Det er bred dekning i Det nye testamentet for å hevde at kirken er en frukt av det som skjedde pinsedag i Jerusalem, noen uker etter at Jesus døde og oppsto. Det som hadde fått sin gryende start allerede påskekvelden – da Jesus kom til disiplene bak lukkede dører og ba dem om å ta imot Den hellige ånd – slo ut i full blomst etter pinsedag (Joh 20,19–23). Dagen representerte et viktig taktskifte. Ord som omvendelse, tro, dåp, Åndens gave og fellesskap er alle knyttet til det som hendte da Ånden for første gang kom som en lavastrøm over noen engstelige venner av Jesus (Apg 2,1–4.38–39; Joh 16,7–15; Matt 28,18–20).

At Ånden ble gitt til alle, har alltid vært selve tolkningsnøkkelen for hva det innebærer å være en kristen (Apg 2,17). Som både sosial og teologisk størrelse var kirken resultatet av den menighetsspiritualitet som Ånden fødte fram. Det var ikke strukturene som skapte kirken; de var, og vil alltid være, sekundære. Kirken ble derimot en videreføring av det disippelfellesskap som omkranset Jesus. Det var et fellesskap som ble autorisert av den samme ånd som var over Jesus og fikk myndighet til å gjøre Jesu gjerninger (Joh 14,12). Av natur var Ånden over Jesus som Guds sønn. Av nåde er Ånden over kirken som fellesskap. I den dynamiske vekslingen av samling og sendelse lå kimen til det som utviklet seg til å bli den kristne kirken. At kirken fikk en tydelig gaveprofil, ble med andre ord et sentralt kjennetegn for dens nærvær i verden. Selvinnsikten om hva som er kirkens spirituelle liv, har den fra første stund hentet hos Jesus som menighetens herre.

I sine omfattende nytestamentlige studier framholder den kjente engelske teologen James D. G. Dunn at Jesus var karismatisk i den forstand at han eide en autoritet og kraft som ikke var hans egen. Hans offentlige handlinger bygde på den utrustningserfaring han gjorde i forbindelse med sin dåp, da Ånden kom over ham i skikkelse av en due (Luk 3,21–22).⁴⁰ Handlingsrommet dette ga ham, ble skapt av den nærhetsrelasjonen han hadde til sin far og innsikten i hva som var Guds vilje. Både helbredelsene som fant sted, og de gode nyheter han forkynte for fattige, tilskrev Jesus Ånden som var over ham (Joh 3,34). Så vel de rasjonelle som de mer ekstraordinære elementene ved Jesu tjeneste var for ham manifestasjoner av Ånden. Slik han fant Gud som sin far da han var i bønn, fant han Ånden som kraft da han tjente. De etiske og karismatiske dimensjonene ble dermed sammenflettet. Det gjorde Jesus verken til ekstatiker eller moralist, men til en formidler av den ufortjente nåde.

Sagt enda en gang: Jesu nærvær i kirken er formidlet ved Den hellige ånd. Det fysiske nærværet av Jesus som disiplene erfarte, ble etter pinsedag erstattet av et like reelt nærvær av Ånden. Det er hva kirkene fremdeles erfarer. Guds rike gjør seg synlig for nye generasjoner ved at det både er kontekst- og tidsoverskridende, og ved at nærværet av Jesus formidles gjennom forkynnelse, nådens gaver og formingsdannende praksiser. Det bringer påsken og pinsen inn som to kraftfelt i den teologiske ellipse. Dermed blir det irrelevant å dra et for skarpt skille mellom kirkens spirituelle og sakramentale selvforståelse.

Allerede timer etter at Jesus var oppstått, begynte han å snakke med vennene sine om Den hellige ånd (Joh 20,22; Luk 24,49). Kirken som Åndens folk ble altså ikke snekret av kirken selv, men sprang ut av påskedagens mysterium. Fra dag én knyttet kirken seg til den begivenheten som for alltid var utenfor rekkevidden av de rent menneskelige livsbetingelsene. For ingen mennesker kunne omdanne død til liv eller gjøre langfredag om til påskedag. Oppstandelsesfortellingen ga kirken et språklig «overskudd» og ble den ultimate gaven som den unge kirken trengte for å sprenge seg vei ut av startblokken. Kirkens håpsbudskap ble det tydelige symbolet på at synden og døden ikke hadde det endelige ordet. I det lange løp ville det vært umulig å bygge en verdensvid kirke bare på gode minneord om en moralsk uklanderlig person.

En epokedannende hendelse

Kirkens livskraft lå altså i det faktum at den var et direkte resultat av oppstandelsen. Den pekte mot en ny framtid som ingen kunne kontrollere. Oppstandelsen næret kirken med nødvendig energi. Den fikk i fødselsgave noen innsikter som gjorde at den ikke kunne tolke troen bare ved hjelp av begrepsmessige analyser. Troen måtte være av en slik karakter at den bar kirken gjennom strevsomme tider og gjorde den i stand til å gå gjennom lukkede dører. Dermed fødte troen det livet som hele tiden har hatt karakter av ufortjent gave. Det fikk kirken til å ane at Herren alltid ville ha en framtid for sitt folk. For Gud er alle levende, også de døde.

Mye av det samme kan sies om pinsedag. Det hele skjedde uventet og hadde gavens karakter. Pinsedag var den epokedannende hendelsen som gjorde at fellesskapet av Jesu venner ble en levende kommunitet. Det ga dem en felles erfaring av å ha mottatt Gud på måter som for dem var nye og annerledes. Deres entusiasme bygde på en bestemt forståelse av at vennskapet med Jesus ble videreført ved hjelp av Den hellige ånd. Tilbedelsen ser ut til å ha hatt både liturgiske og spontane elementer. Den reformerte teologen Michael Welker påpeker at disiplene etter pinsedag ble utstyrt med et opplyst sinn som ga dem den viktige kompetansen ethvert karismatisk fellesskap trenger for å kunne skjelne mellom sunt og usunt (1 Kor 2,15).⁴¹

Samtidig er det viktig å si at Ånden i Det nye testamentet framtrer på måter som ser ut til å unndra seg strikte akademiske analyser. I den nye pakt har Gud gitt seg til kjenne «gjennom tegn og under og mange slags mektige gjerninger og ved å dele ut Den hellige ånds gaver etter sin vilje» (Hebr 2,4). Ånden er sensitiv for menneskers individualitet og for den kulturelle og sosiale sammenheng de befinner seg innenfor. Dette harmonerer med forsikringen om at hvor Guds ånd er, der er frihet (2 Kor 3,17). Et sunt menighetsmiljø framelsker en spiritualitet som ivaretar menneskers personlige integritet og selvstendighet.

De som kom i sentrum for pinsedagens hendelse, fikk snart en anelse av hvilken epokedannende betydning den hadde. Profeten Joels profeti var gått i oppfyllelse. Den inneholdt Det gamle testamentets drøm om at en dag ville et universelt nærvær av Ånden komme til å berøre alle mennesker (Joel 3,1–2). Samme dag griper Peter tak i denne visjonen og anvender den som tolkningsnøkkel i sin tale til folket. Pinsedag sikret kontinuitet mellom Israels åndsfylte profeter og den oppståtte Messias. Den ånd som skapte kirken på pinsedag, var den samme som hadde gitt Kristus liv i Marias mage. Den ånd som hadde talt under Jesu dåp, var den samme som ga apostlene det store misjonsmandatet på pinsedag. Nå var ventetiden over. Etter pinsedag skulle det ikke lenger være nødvendig å be om det som allerede var kommet. I stedet handlet det om å leve det nye livet som Ånden hadde gitt dem (Gal 5,16).

Det som fant sted på pinsedag forut for at flere tusen ble døpt i vann, var en dåp i Den hellige ånd (Apg 1,5), den døperen hadde fortalt om og som innevarslet en ny æra. Disiplene hadde blitt bedt om å være i byen og leve i forventning (v. 4). Da de spurte om hva som ventet dem, var svaret at Ånden skulle komme over dem. De ville være i behov av kraft til å dele fortellingen med andre. Ikke bare i Jerusalem, men videre utover; som ringer i vannet helt til verdens ende (v. 8; se også Luk 24,49).

Dette hadde allerede vært tema da Jesus møtte vennene sine påskedagskvelden. Han visualiserte hva som skulle hende ved å «ånde» på dem og be dem ta imot Den hellige ånd. Da Ånden kom på pinsedag og tunger av ild satte seg på hver enkelt av dem (Apg 2,3), ble denne kollektive demonstrasjonen omdannet til en individuell erfaring. Og Lukas var ikke i tvil om hva det var som hadde skjedd: «Da ble de alle fylt av Den hellige ånd» (v. 4).

Anthony D. Thiselton sier at på pinsedag ga Gud den nyfødte kirken i Jerusalem en felles opplevelse av Åndens nærvær.⁴² Som personlig erfaring er imidlertid enhver religiøs opplevelse unik. Det finnes ikke ett bestemt skjema for hvordan Ånden mottas. Poenget med pinsedag var altså ikke å angi formen på opplevelsen, men at alle opplevelser bygde på det samme grunnlaget. Ånden ble sendt én gang for alle på pinsedag for å skape og bygge kirken i verden (jf. 1 Kor 14,26). Pinsedag har siden stått som et udiskutabelt faktum i frelseshistorien. Løftet fra Gud er oppfylt: Ånden er gitt, ubetinget og uten begrensning. Derfor kan Paulus annonsere: «Bli fylt av Ånden» (Ef 5,18)! På pinsedag ble kirken tilført en fylde av Den hellige ånd slik den senere ble formet av Ånden, og slik den daglig lar seg lede av Ånden. Noen annen forklaring ligger ikke for hånden.

Fra innadvendt til åpent

Er det mulig å lese pinsedagshistorien som fortellingen om en kirke som både er inkluderende og mangfoldig? Ja, mener forskeren Daniela C. Augustine, som hevder at pinsefortellingen er et viktig orienteringspunkt for kirken og en kilde som kontinuerlig inspirerer og utfordrer. Pinsen etablerte og identifiserte kirken som et karismatisk miljø – Guds koinonia. En ny type fellesskap oppsto, preget av et etnisk, sosialt og kjønnsmessig mangfold (Apg 2,17–18). På pinsedag hadde en bit av Guds flamme – tegnet på guddommelig nærvær – kommet over hver av dem. Et trosfellesskap av radikal gjestfrihet for mennesker av alle folk og nasjoner ble konstituert.⁴³ Som en visjon av den tid som skulle komme, ble kirken kroppsliggjøringen av det kommende gudsriket. Pinsedagen bar i seg både frelseshistorien av i går og framtidsvisjonen for i morgen.

Etter pinsedag viderefører kirken Jesu liv i denne verden. Den er folket som forteller at han er oppstått fra de døde (Apg 2,32–33). I sitt vesen er derfor kirken misjonalt orientert. Vendingen mot den andre ble gitt på pinsedag. De fikk et uslukkelig kall til å krysse grensen fra det innadvendte til det åpne, til å være en pådriver for sosial forandring og til å ha et tydelig diakonalt nærvær (v. 44–47). Denne dagen ble frøet lagt for en kirke som ved Åndens hjelp fikk evnen til å bevege seg mellom det meditative og det proklamerende, mellom bønnerommet og katedralen, mellom erkjennelsen av egen svakhet og til bevisstheten om å leve ansvarlige og åpne liv.

Åndens komme på pinsedag ble i det hele tatt erfart som en erklæring om at Gud elsket og bekreftet sitt folk. Urkirken var Guds sønner og døtre på hvem de største løfter ble oppfylt (Apg 2,16–18.39). Det var som om de intuitivt skjønte hva det handlet om. Tegnene på at Guds rike var kommet, fikk et synlig uttrykk i den kirkekroppen som på sitt beste skulle være et instrument for en ny type rettferdighet og peke fram mot skapelsens kosmiske forvandling (Rom 8,18–24). En anelse av dette lå gjemt i kirkens tilbedende liv og liturgiske praksis. I sin form smakte sakramentene av forgjengelighetens stofflighet. På samme tid viste de ut over seg selv. Fellesskapet kjente seg løftet på Åndens vinger. Slik kunne himmelen kysse jorden og gi en forsmak av den nye virkelighet som en gang skulle komme. Pinsen muliggjorde kirkens profetiske eksistens i verden.

Vendingen mot den andre ble gitt på pinsedag.

De mange tunger på pinsedag lærer oss at Gud inviterer alle nasjoner til lyden av deres egne språk og tungemål. Det gjorde pinsedag til det store misjonstegnet. Troens og gjestfrihetens gave omfavnet den andres språk og erfaringer og kommuniserte et tydelig velkommen hjem (Apg 2,5–6). Kanskje var nettopp hensikten med de fremmede tunger på pinsedag at nasjonenes ulike språk skulle være et hørbart tegn som uttrykte Guds store gjerninger (v. 11)? Det etniske mangfoldet gikk ikke opp i en uniformert språklig enhet på pinsedag, men framsto som en mosaikk av dialekter som alle formidlet frelseshistorien. Forbannelsen fra Babel var brutt. Ingen språklige barrierer skulle lenger skille det folk som var blitt ett. I pinsen startet gjenforeningen av menneskeheten.

Med pinsedag som orienteringspunkt blir tungetalen tegnet som peker mot et nærvær av Gud som overgår menneskelig logikk. Det gir et signal til dem som måtte tenke at troens hemmeligheter kan utforskes ved hjelp av rasjonelle argumenter alene. Guds nærvær har brutt inn i vår virkelighet, og det har dimensjoner ved seg som ligger utenfor språkets grenser å uttrykke. Derfor er det sider ved gudsrelasjonen som er ordløst i sin uutgrunnelige rikdom. Ånden har sitt eget språkspill. Mens noen kanskje tenker at tungetalen er kontrolltap av dimensjoner, kan den snarere forstås som en form for sakramental praksis som formidler til oss velsignelsene av Guds usynlige nåde.

Tungetalen kommer til uttrykk i de enkeltes personlige bønneliv som bønnens dans på deres lepper. Den peker mot en tid når språkbarrierene ikke lenger skal definere oss. For en dag skal tungene tie (1 Kor 13,8). Det fullkomne skal komme, og det stykkevise skal ta slutt. En dag skal Jesus bli alt i alle. Slik er kirken ikke bare et uttrykk for de lange tradisjonene, den kommer også til oss fra framtiden. Og vi aner sporene av Ånden når den binder historien sammen og gjør den til en kontinuerlig livslinje gjennom tiden.

Kirkens adelsmerke

Det innebærer at gjennom kirken bygger Ånden broen som binder Gud og vår verden sammen. Byggesteinene er evangeliet, nådemidlene, åndsgavene og Åndens frukter. Uten Ånden ville Gud vært på distanse, Kristus ville vært en fortidslevning og evangeliet et dødt budskap. Uten Ånden ville kirken ikke vært annet enn en organisasjon. Kirkelig autoritet ville vært noe undertrykkende. Misjon ville vært redusert til propaganda, og kristne aktiviteter ville vært ensbetydende med slavemoral. Men fordi det kom en pinsedag, er Kristus kommet nær oss, evangeliet er frigjørende livskraft, kirken er fellesskap med den treene Gud, kirkelig autoritet er blitt til tjenestegaver og liturgien er håpstegnet om at det kommer en ny framtid.⁴⁴ Etter pinsedag avdekker Gud seg selv gjennom kombinasjonsparet Ordet og Ånden. Et åndsfylt fellesskap er ikke et frislipp av rå kraft. Det har som kjennetegn at evangeliet om syndenes forlatelse formidles med overbevisning (Joh 20,23), og at oppreiste liv tar form – farget av Jesusfortellingen. Å være åndelig er altså ingen personlig egotripp.

Pinsedag var heller ikke stedet for å markere kirkelig makt, men for å vise solidaritet med de som ikke eide noe. Derfor ble diakonien den åndsfylte kirkens eget adelsmerke allerede fra dag én. Den private eiendomsretten ble underlagt et enda viktigere hensyn: å dele med dem som trengte det mest (Apg 2,45). Pinsedag viser at det ikke trenger å være noen spenning mellom det åndelige og det menneskelige. Snarere avklares hva som er rett åndelighet: å velge ikke å forsvinne inn i passivitet og handlingslammelse eller la seg friste til å ta i bruk manipulerende hersketeknikker. Den som har Guds ånd, får i stedet sine øyne åpnet for betydningen av å befinne seg i spennet mellom lidelse og håp, mellom det sikre og hjelpeløse. Når brødet brytes og vinen deles, kan det være kaos rundt deg. Men du deltar i en tegnhandling som peker mot den helhet som bare finnes i fellesskapet med Gud. Mennesker blir mer mennesker – ikke mindre – i møte med godhetens ånd.

Kirken var ikke karismatisk for karismatikkens skyld, men som ledd i Guds strategi for å frelse verden.

Denne horisontale dimensjonen ved pinsedag innebærer med andre ord at Ånden kan knyttes til ulike former for relasjonell forsoning og gjenopprettelse. Dette bildet er imidlertid kontrastfylt fordi kirken som et tempel for Ånden har problematisert snarere enn å stadfeste at i Kristus er mennesker ett på tvers av etniske, biologiske og sosiale skillelinjer (Gal 3,28). Det har skjedd på ulike plan. Ikke sjelden er kirkesamfunn delt langs denne type skillelinjer, og i enkelte radikale kristne miljøer ser det ut til å være vanlig at kontakten med familier og lokalmiljø brytes på svært uheldige måter.

Nye livsstilspraksiser

Mot dette taler det faktum at det i etterkant av pinsedag vokste fram noen sosialetiske standarder alle kirker kan la seg veilede av. S. Scott Bartchys tese er at vi kan forstå Apostlenes gjerninger som uttrykk for at Gud ønsker å bli æret gjennom praksiser som fremmer retten og nåden til fordel for de fattige og sosialt marginaliserte (Apg 4,32–35).⁴⁵ Radikal medfølelse ble en av de sentrale fruktene av apostlenes forkynnelse. Pinsedagen hadde også en transformerende kraft som resulterte i nye livsstilspraksiser, og kirken fikk en rolle å spille som samfunnsaktør. Det lå noe i dens gener som sa at den alltid skulle tale de fattiges sak.

Den sveitsiske pentekostale teologen Matthias Wenk mener at kirkens karismatiske profil må forstås bredere enn det som har vært vanlig å gjøre i pentekostal teologi. Kirken var ikke karismatisk for karismatikkens skyld, men som ledd i Guds strategi for å frelse verden. Urkirken relaterte Ånden til det som angikk folk midt i deres hverdag: omsorgen for det daglige brød, en åpen og forsonende holdning overfor andre mennesker og en frigjøring fra undertrykkende krefter.⁴⁶

Dermed kom en ny selvforståelse til syne. Å være et fellesskap av åndsfylte var identisk med å forme nye etiske idealer som trofasthet mot ektefelle og familie, en rettferdig behandling av lavere sosialt stilte, en aktiv fattigdomsbekjempelse, selvoppofrelse og frivillighet, brudd med hedenske riter, en utvikling av fellesskapsmåltider og et ønske om å følge kirkens lære. Fellesskapet balanserte mellom det å representere et annet rike og den radikalitet som lå implisitt i det, og det å være aktive samfunnsborgere. Slik kunne de unngå å bli oppfattet som politisk revolusjonære. Brevet til Diognet, skrevet av en ukjent kilde fra det andre århundre, inneholder en malerisk, nesten mytisk, beskrivelse av de kristne i datidens store Romerrike:

Det som skiller de kristne fra andre mennesker, er verken fedreland, språk eller skikker. De bor ikke i egne byer og taler ikke fremmede tungemål. I sin daglige tilværelse avviker de ikke fra andre […] De lever blant grekere og barbarer, slik det falt seg for den enkelte. De følger stedets skikk med hensyn til klær og mat og adferd for øvrig. Og likevel er deres ferd slik at den vekker alminnelig undring og beundring.

De bor i sine land, men som utlendinger. De tar del i alt som borgere, men må finne seg i alt som om de var fremmede. Ethvert fremmed land er for dem et fedreland, ethvert fedreland et fremmed land. De gifter seg med andre og får barn, men setter ikke ut sitt avkom. De deler bord, men ikke ekteseng med andre. De er i kjødet, men lever ikke etter kjødet. De bor på jorden, men har sitt hjem i himmelen. De adlyder de gjeldende lover, men gjør dem overflødige gjennom sin livsførsel. De elsker alle og blir forfulgt av alle.

Man kjenner dem ikke, og allikevel fordømmer man dem. De blir slått i hjel, men blir gjort levende. De er fattige, men gjør mange rike. De mangler alt, men har overflod i alt. De blir vanæret, men i vanæren vinner de heder. De spottes, men får sin rett. De blir utskjelt, men velsigner. De blir ydmyket, men viser ærbødighet. Når de gjør godt, straffes de som forbrytere, og når de straffes, gleder de seg fordi de føres til livet. De bekjempes som fremmede av jødene og forfølges av grekerne. Men de som hater dem, kan ikke forklare årsaken til sitt hat.⁴⁷

Teksten vekker følelser. Vi aner at vi har med et prøvet folk å gjøre som har valgt å la livet tale sterkest. La gå at denne teksten er i overkant harmoniserende. Den får likevel fram det som er Wenks sentrale poeng: Vi står overfor et fellesskap som overraskende raskt hadde mange modne kvaliteter, og som representerte en ny sosial orden. Det sprengte de kategorier som ikke bare definerer, men like ofte skiller grupper fra hverandre: ung og gammel, mann og kvinne, fattig og rik. Vi står også overfor et fellesskap som valgte den motsatte strategi av isolasjon. De åpnet sine dører, men de gjorde det på sine egne premisser. De levde som normale, men var likevel annerledes. De var glad i den verden som omga dem, men de tillot den ikke å eie dem. De var kulturelt inkluderende, men teologisk tydelige. De var hengitte etterfølgere av kirkens herre, men de eide likevel sine egne liv. Og det kan virke som hele fellesskapet tok et kollektivt ansvar. Forfølgelsens byrde ble dermed lettere å bære.

Dette har fulgt kirkene gjennom alle tider. Fra et fengsel i Antwerpen i 1573 er det bevart et brev som en ung kvinne skrev til sin nyfødte datter som hun visste aldri ville komme til å huske henne, for nå skulle hun dø. Kvinnen tilhørte anabaptistene, som ble forfulgt av datidens maktkirke. Mannen hennes var allerede blitt drept. Hennes dødsdom var bare blitt utsatt så hun skulle rekke å føde barnet sitt. Før hun døde, skrev hun til datteren at hun ikke måtte skamme seg over at foreldrene hennes ble brent på bålet:

«Kjæreste barn, må Guds sanne kjærlighet styrke deg i renhet. Du som ennå er så ung, og som jeg må etterlate meg i denne onde, grusomme og råtne verden. Å, om det bare hadde behaget Herren at jeg skulle fått lov til å oppdra deg, men det ser ikke ut til at det er Herrens vilje. For nå er det altså slutten for din far og meg. Vi passet så godt sammen at vi ikke kunne ha sviktet hverandre for verdens skyld. Og likevel måtte vi forlate hverandre for Herrens sak. Vi fikk bare lov til å leve sammen et halvt år, hvorpå vi ble grepet for å ha søkt frelse for våre sjeler. Du skal ikke skamme deg over oss. Profetene og apostlene gikk den samme vei.»

Denne og andre fortellinger står som mektige bautaer over dem som visste at troen ville koste. Det fikk den daværende kjente baptistpastoren, Charles Spurgeon fra London, til å skrive at «den trosfrihet vi nyter, skyldes hovedsakelig de stakkars menn og kvinner som døde for sin tro på skafottet. Kall dem lollarder, anabaptister eller hva som helst. Mange av dem kunne ikke tale fra en prekestol, men de holdt bedre prekener fra kjetterbålene enn det alle reformatorene til sammen har kunnet tordne fra sine lærestoler.»⁴⁸

Den likestilte samlingen av troende

At nærværet av Kristus og utviklingen av kirkens spirituelle liv ikke primært ble meddelt av en egen geistlig stand med menigheten hensatt som passive observatører, bringer oss til et annet spørsmål: Hvordan kan vi være informert av det opprinnelige når det gjelder det kollektive aspektet ved det å være en åndsfylt kirke? Ett av svarene er nettopp at brennpunktet og kraftsenteret ikke lå i den hierarkiske strukturen, men i den frivillige og likestilte samlingen av de troende. Sammen kroppsliggjorde kirken evangeliet og fikk den til å likne på den treene Gud, sier den kroatiske kirketenkeren og Yale-professoren Miroslav Volf.⁴⁹ Åndens vei i verden har som kjennetegn at det skapes kirke av og med folk flest. Kirken er altså ikke samlingen rundt dens biskoper og ledere, men samlingen i seg selv, inkludert kirkens ledere. Kirken er der hvor to eller tre er samlet i Jesu navn (Matt 18,20). Trosfellesskapets «kirkelighet» er hva som gjør den til kirke: at folket er samlet i Jesu navn for å tilbe, lytte og dele de gaver Ånden gir, herunder også det sakramentale fellesskapet. Det er kanskje den viktigste lærdommen pinsedag gir oss, mener Volf (Apg 2,38–39). Vi skal slippe å reise gjennom verden alene.

Kirken er altså ikke samlingen rundt dens biskoper og ledere, men samlingen i seg selv, inkludert kirkens ledere.

Kirken eksisterer med andre ord ikke som en filosofisk idé, men som en lokal og konkret størrelse med bestemte kjennetegn. Der den lokale menigheten kaller til gudstjeneste, der eksisterer kirken (Rom 12,4–8). Det er en forståelse som gjenfinnes i frikirkeligheten så vel som i den ortodokse tradisjonen. I disse tradisjonene er troen og den kristne bekjennelsen to andre fundamentale kjennetegn. Uten troen og bekjennelsen vil forvaltningen av nådemidlene være redusert til et kulturelt ritual. Å bekjenne troen sammen svarer til det som er grunnlaget for alle kristnes enhet: Ingen tror alene. Dermed blir det å dele troen et fellesskapsprosjekt. Kirken vokser ikke ved å gå solo. Ingen døper seg selv, og ingen tjener seg selv ved nattverdbordet. Å erfare troen er alltid sammenfallende med å være et lem på Guds kropp i verden. Tanken om at kirken er Kristi kropp i verden, er radikalt egalitært: Det markerer likeverd.

Å være en kristen blir dermed ensbetydende med å ta del i bekjennelsen og i kirkens indre liv. Det er ikke bestemt ut fra den posisjon du er tildelt, men bygger på at lek og lærd har samme status som barn av Gud. Erfaringen det gir av gjensidighet, gjør kirken til det Volf kaller et «flersentrisk» fellesskap, i kontrast til det han kaller det «monosentriske» alternativet. Flerstemtheten fostrer ansvarlighet og medinnflytelse og blir i praksis et vern mot et mulig manipulerende lederskap. For ingen eier kirken unntatt Kristus (1 Kor 3,11; Matt 16,18). Ingen opprettholder kirken unntatt Ånden (Åp 2,17). Ingen bærer kirken unntatt Gud (Apg 20,28).

En kirke som er seg bevisst at den er karismatisk beåndet og sakramentalt fundert, må ikke tillate noen å redusere seg selv til å bli et instrument i en annens ambisjonsunivers. Den eneste som er verdig vår hengivenhet, er Kristus. Dermed aner vi kanskje at det er en forbindelse mellom modent lederskap, en etikk som gir oppreiste liv, og en spiritualitet som har sin forankring i det som rekkes meg i forkynnelse og de hellige handlingene. Det gir en spiritualitet som positivt forandrer det kirkelige fellesskapet.

Blant de viktigste kjennetegnene på en karismatisk åpen og nådemiddelbevisst kirke var den tydelige bekjennelsen av Jesus som Herre (1 Kor 12,3). Åndsgavene var for alle (Apg 2,38–39), og alle kjente et felles ansvar for det indre livet i kirken (1 Tess 5,14–24; 1 Kor 14,5). Nådegavene var gitt med basis i Guds nåde og ikke i ens egen dyktighet (Rom 12,6). Gjennom utfoldelsen av gavene ble Ånden det organiserende prinsippet i urkirken, noe som i starten hindret en for tydelig oppdeling mellom lek og lærd. Vi kan i stedet snakke om at det var ulike tjenestedimensjoner i kirken.

Forskeren Luke T. Johnson finner at det var få forskjeller mellom medlemmene i de første husmenighetene. Alle hadde fått Guds nåde, og fellesskapet var beåndet med kraft og visdom (Apg 6,3–8).⁵⁰ I den forstand var alle kristne et kongelig presteskap. Ettersom behovet for å konsolidere seg økte, ble den generelle termen «eldste» tatt i bruk som var et kollektivt begrep for ledere som opptrådte som tilsynspersoner. Dette var for øvrig et kall de var blitt utrustet med av Ånden (Apg 20,28). Behovet for en lokal menighetsledelse ble ivaretatt av personer som ellers hadde et godt rykte, så vel innenfor som utenfor fellesskapet. Lederne var rollemodeller der evangeliet ble bekreftet gjennom de etiske kvalitetene som var synlige hos de troende, og særlig hos det valgte lederskapet (1 Tim 3,10–11).

Nådegaveorientert ordinasjon

Gradvis økte behovet for personer som hadde naturlige lederegenskaper. Det samme gjaldt kapasiteten til å lede andre, til å undervise og til å sette seg mål (Tit 1,5–9). Dette var forøvrig nokså allmenne lederskapskvalifikasjoner i den antikke verden. Det lå også en forventning i miljøet om at alle tok i bruk sine gjestfrie ressurser og lot seg involvere i sosiale hjelpeprogram (1 Tim 6,18–19).

Å bli innvidd til tjenesteoppgaver ble relativt tidlig en etablert praksis som gjerne innebar håndspåleggelse og forbønn (2 Tim 1,6). Slik ble for eksempel Timoteus utrustet, bemyndiget og salvet av Ånden (1 Tim 4,14). Etter som framveksten av opposisjonsfløyer truet med å undergrave evangeliet, viserpastoralbrevene at kirkene måtte etablere strukturer som sikret stabilitet og tydelige ansvarslinjer. NT-forskeren I. Howard Marshall sier at behovet for organisering ikke desto mindre kom til uttrykk gjennom personer som hadde utviklet en tydelig kristen karakter, og som var grunnleggende lojale mot evangeliet slik det ble formidlet av apostlene.⁵¹ Lederfunksjonene i kirken ble altså gjenkjent som åndelige gaver og bekreftet av fellesskapet. Men ingen ledere var åndelige frilansere.

De som var ledere blant de tidligste kristne, hadde Ånden som sin primære utrustningskilde.

Det som utviklet seg til en ordinasjonsliturgi, var også tydelig nådegaveorientert. Ordinasjonen var en innvielse for å utruste kandidaten med kraft og karismatiske gaver, «for Guds rike består ikke i ord, men i kraft» (1 Kor 4,20). En rekke forskere innen nytestamentlig teologi, som Käsemann, Schweizer, Dunn og Küng, er enige om at kirkens nådegaveutrustning innbefattet ordinerte tjenester. Disse må derfor sees på som en naturlig del av kirkens karismatiske identitet og naturlige orden, ut fra tanken om at Gud drar omsorg for sin kirke.⁵²

Schweizer sier at kirken er kirke, ikke i kraft av sin egen tradisjon, men ved å være et instrument som Ånden hele tiden arbeider gjennom.⁵³ Det kan gjennom dette se ut som om Ånden virkeliggjorde noen av menneskets dypeste lengsler som enhet, fred, glede og gudstilbedelse.⁵⁴ Både i Didaché (en kristen tekst fra rundt år 100 e. Kr.) og hos Irenaeus på slutten av 100-tallet kommer det tydelig fram at Åndens gaver var virksommme i kirken. Sistnevnte sier faktisk at de karismatiske nådegavene er noe som kjennetegner kirken.⁵⁵ De har ikke alltid hatt like gode vilkår, men det er et faktum at de karismatiske nådegavene alltid har befunnet seg som en del av kirkens liv gjennom hele dens lange historie.

I likhet med Johnson hevder også S. Scott Bartchy at det ikke er noen tydelige geistlige spor i Apostlenes gjerninger. De som var ledere blant de tidligste kristne, hadde Ånden som sin primære utrustningskilde. De representerte dermed ikke et kirkelig makthierarki eller et bestemt kjønn.⁵⁶ At det tydeligvis ikke hadde vært noen kvinner blant apostlene, bør på denne bakgrunn ikke tillegges for stor betydning. Den tjenesteutrustningen Guds ånd gir, kjenner ingen smale kjønnsavgrensninger. Betydningen av «de tolv» var i første hånd knyttet til den rolle de hadde som grunnleggere og forkynnere. De var ikke kirkens regjeringsministerium, og vi finner heller ikke at de representerte noe paradigme av eksklusivt mannlig lederskap som kirken var forpliktet til å videføre for all framtid, slik tenkningen har vært i noen av de eldste kirkene.⁵⁷

Det faktum at kirken under sitt første århundre var karismatisk profilert, skapte forventninger om at den kanaliserte mektige tegnhandlinger, noe som framgår av en rekke passasjer i Det nye testamentet. Forskeren Gerhard Lohfink sier at overalt der kristne fellesskap levde i tråd med evangeliet, der var Guds kraft til stede.⁵⁸ Guds nærvær avdekket Guds herredømme (Luk 9,1–2), og helbredelsene bekreftet at dette herredømmet ikke bare ble formidlet i ord, men også i handlinger slik Jesus hadde lært dem (Apg 2,43; 3,1–10; Hebr 2,3–4). De underfortellingene som fulgte i sporene av en sunn og tydelig evangelieforkynnelse, tjente til å synliggjøre Jesu frelsende realitet og til å gi tilværelsen en forsmak på kraften som til fulle skal komme ved tidenes ende (Hebr 6,5).

Helbredelsene ble dermed en integrert del av det kristne forkynneroppdraget i verden (1 Tess 1,5). De var knyttet til tanken om at kirken var åndsdrevet (Gal 3,1–5). Ifølge Lohfink var helbredelsene ikke bare «medfølgende tegn» som bekreftet kirkens forkynnelse (Mark 16,17); de var i seg selv tegn på Åndens nærvær. Slik videreførte den tidlige kirke Jesu offentlige virke og viser at pinsedag ble tolket som den hendelse som hadde utøst endetidens Ånd over kirken. Endens tid tilhørte ikke en fjern framtid, men hadde allerede brutt igjennom som foregripende frelsesgave og nærvær. Mens Jesus snakket om at Guds rike var kommet nær (Mark 1,15), snakket den tidlige kirke tilsvarende om at Ånden var kommet nær (Joel 3,1–3).

På grunnlag av Guds nåde

Når vi nå vender oss til den paulinske undervisningen om kirken, ser vi at den i hovedsak omfatter konkrete fellesskap, lokalisert på bestemte steder som resultat av Paulus’ egen misjonsaktivitet. Dette kommer klart fram av innledningen til hans brev. At han også la til rette for en tilsynsfunksjon, tyder på at kirkene i en region samarbeidet (Fil 1,1). I brevene til kolosserne (1,6) og efeserne (5,25–32) utviser Paulus en mer universell kirkeforståelse, mens de såkalte pastoralbrevene (Titusbrevet og Timoteusbrevene) også har et visst fokus på strukturspørsmål. Paulus anså kirken å være mer enn bare lokale fellesskap.

Ifølge Paulus er det Ånden som skaper troen og det er ved troen, vi mottar Ånden (Gal 3,2–14). Den troende lever i kraft av Ånden (Gal 5,25), noe som av Paulus karakteriseres som en synliggjøring av Guds nådefulle handlinger i Kristus (Ef 1,4–10). I det hele tatt er nåden hele tiden nærværende i Paulus sin karismatiske teologi, noe som gjør den solid forankret i Kristi verk, samtidig som den er fellesskapsorientert. Paulus mente at nåden var den dynamiske erfaringen av å være gjenstand for Guds omsorg (1 Kor 15,10). Nåden tar aldri slutt, og den gir en altomfattende livstolkning (2 Kor 12,9). Hele verden er gjenstand for Guds ufravikelige kjærlighet. Hadde det ikke vært for Gud, ville vi manglet den impuls som utstyrer livet med håp. Å forstå seg elsket er kanskje den viktigste innsikten et menneske kan gjøre i livet.

Det mest konkrete uttrykket for nåden, håpet og kjærligheten, er kirken. Det er derfor ikke uten grunn at Paulus beskriver karismatiske gaver nettopp som nåde-gaver. Ordparet er et tydelig uttrykk for at de er gitt av Gud i kraft av hans nåde. I den forstand er de i slekt med nådemidlene. Nådegavene varierer i uttrykk og form (1 Kor 7,7), og de representerer kirkens mangfoldige natur. Hvis gavene ikke er gitt i frihet og ikke framtrer som et uttrykk for nåde, men brukes for å manipulere og styre, er det i seg selv et signal om at det ikke lenger er en nådegave som er i funksjon, men noe ganske annet. Derfor er det viktig å understreke at det er nåden som best beskriver de karismatiske opplevelser som Paulus selv hadde, og som han oppmuntrer kirken til å søke (Gal 1,15; 1 Kor 15,10).

Nettopp fordi de er nådens gaver, må de alltid forstås som tjenestehandlinger som bygger opp fellesskapet (Ef 4,12). Gavene har karakter av å være en åpenbaringshendelse og ikke noe den enkelte som sådan besitter. Ingen eier en nådegave bare i kraft av et embete. Når disse gavene kommer til uttrykk – det være seg gjennom for eksempel visdomsord eller profetier – så er det verken budbringerens egen karisma eller embetsposisjon som er i fokus. Sagt på en annen måte: Gavenes adressat er ikke dem som anvender gavene, men dem som blir betjent av dem. På en forunderlig måte har Gud valgt å formidle sine velsignelser og sin ledelse gjennom den ånd kirken er utrustet med når dens medlemmer – uavhengig av sosial stand, posisjon, kjønn og alder – stiller seg til Guds ydmyke disposisjon (Gal 3,26–29). Nådegavene er ganske enkelt gitt. Ellers ville de vært uoppnåelige (1 Kor 1,26–31). De er uttrykk for Guds gjestfrihet og Guds kraft og er skatter som ikke må misbrukes. Når det følger helbredelse, tro og trøst med forvaltningen av åndsgavene, så skal det store mangfold av gaver alltid få lov til å være det det er: glimt av den overflod av nåde som finnes i Gud, og som understreker at kirken er Guds helbredende redskap i verden.

Urkirken kjente på en dyp avhengighet av den nåde som ble manifestert gjennom åndsgavene og i forvaltningen av sakramentene. Som transformerende kraft var nåden uttrykk for at Kristus er herre over kirken og alle dens gaver. James D. G. Dunn understreker at denne nåde ikke ble kanalisert gjennom et geistlig hierarki, men var tilgjengelig for alle troens barn under kirkens gryende fødselstime, enten de befant seg i enkle husfellesskap eller etter hvert innenfor en mer strukturert kirkelig ramme.⁵⁹

De troende var Åndens barn i nådens rom. De hellige handlingene, liturgien og lovsangen hadde alle gavekarakter fordi de på en særlig måte forkynte, viste til og ledet til Kristi verk i død og oppstandelse. De hadde rollen som umistelige og betydningstunge tegnhandlinger som kirkene til alle tider har levd ved og kommer til å leve ved, og de pekte alle på Guds nåde slik den en gang var kroppsliggjort og eksponert i personen Jesus Kristus.

Nådegavenes rasjonelle dimensjon

For meg er det viktig å understreke at det er et tydelig rasjonelt aspekt ved nådegavene fordi gavene har til hensikt å formidle lærende kunnskap. Hvis ikke er de til liten nytte. Derfor er den profetiske gaven viktigere enn tungetalen, fordi førstnevnte gave bygger menigheten, oppmuntrer og trøster (1 Kor 14,3), mens sistnevnte i hovedsak fungerer selvoppbyggende. Bibelen sammenligner god nådegavepraksis med et samspilt og disiplinert musikkensemble der bruken er underlagt en dypere hensikt: å framføre et verk i tråd med komponistens intensjoner (1 Kor 14,6–8). Ensemblets mål ikke er å framheve enkeltinstrumenter eller -utøvere, men å vekke den dype følelsen av livsmening hos dem som lytter. Slik er det også med gavenes kirkelige bruk. De skal stimulere til det samspill som får oss til å lengte etter det som er større enn oss selv, og som gjør at Gud blir æret og mennesker får nytte av det.

Når Paulus skriver at Ånden kommuniserer både med menneskets rasjonelle forståelse og indre åndsliv, kan det forstås på bakgrunn av de hellenistiske kritikerne som hevdet at de hadde en eksklusiv tilgang til kunnskap og visdom gjennom sine filosofiske forestillinger om gnosis og sophia. For Paulus var imidlertid en slik innsikt begrenset, og han fastholdt derfor at det fantes en form for guddommelig rasjonalitet som ga kirken en bedre tilgang til å forstå Guds virkelighet og Guds visdom, både åndelig og materielt.

Dette kunne riktignok for noen framstå som dårskap og være en snublestein. Men for Paulus var det en innsikt som var vunnet gjennom korsets evangelium og gitt kirken midt i dens hjelpeløshet (1 Kor 2,1–10). Nettopp følelsen av å være både svak og hjelpetrengende, men likevel kalt på av Gud, var utgangsposisjonen for apostelens undervisning om Ånden og kirken. Hans forkynnelse var karismatisk ladet (v. 4), mens han selv både var redd og skjelvende (v. 3). Derfor unnlot han å gjøre seg bruk av antikk overtalelsesretorikk; han lot i stedet Gud tale.

Den som profeterer, viderebringer altså ikke bare luftige visjoner.

Kunnskapsdimensjonen kommer tydelig til uttrykk når det gjelder åndsgavenes konkrete og praktiske hensikt: Den profetiske gave skal bygge opp, formane og trøste (1 Kor 14,3). Den som profeterer, viderebringer altså ikke bare luftige visjoner. Derimot er den en del av den verktøykassen som alle kirkebyggere er tilbudt, og som kjennetegnes ved at den «tjener til det gode» (1 Kor 12,7). Men merk deg at forutsetningen for all nådegavebruk er at «forstanden har nytte av det» (1 Kor 14,14). I det offentlige kirkerom gjelder det tydelige kravet at alle skal skjønne det som formidles (v. 16). Nytestamentlig karismatikk oppmuntrer til det samme: «Bli rike på gaver som bygger opp menigheten» (v. 12). Gavene er verktøy, ikke brystmedaljer.

Det er grunner for at Paulus snakker om nådegaven til «å bedømme ånder» (1 Kor 12,10). Den må forstås som at Det nye testamentet rommer en etisk fordring til at et karismatisk orientert menighetsfellesskap erverver seg en sunn skjelningskompetanse. Karismatiske gaver er ikke emosjonelle leketøy, men kanaler som skal gi innsikt og kunnskap (1 Kor 2,14; jf. Sal 119,125). Det er utgangspunktet for Paulus når han skriver til menigheten i Roma om de ulike nådegavene som skal komme til uttrykk i kirken (Rom 12,1–8). Han tar det hele ned og ber de troende om ikke å tenke for store tanker om seg selv (v. 3). Så tegner apostlene et bilde av en spiritualitet som skal gjøre de troende i stand til å forstå hva som er Guds vilje (v. 2). Alle har fått en nådegave som de skal forvalte med nøkternhet (v. 6). Dette har sammenheng med de allmenne idealene som tegnes i Det nye testamentet: De troende skal sette hverandre høyt, være tålmodige under motstanden de møter, vise medfølelse og solidaritet, ikke være selvkloke eller hevngjerrige. I stedet skal de legge vinn på å være gjestfrie (v. 9–21).

Nådegaven til å tale visdom, nådegaven til å formidle kunnskap og nådegaven til å tyde er alle gaver som skjerper den tankemessige refleksjonen. I det hele tatt har størsteparten av de gavene som nevnes av Paulus, til hensikt å gi økt forståelse, vekke innsikt og stimulere til etisk modenhet og rasjonell bedømmelse. Kirkens indre karismatiske liv er designet slik at selv om gavene er ulike og at kirkens tjenester er varierte, er vi likevel én kropp som ikke skal preges verken av arroganse («øyet kan ikke si til hånden: «Jeg trenger deg ikke», 1 Kor 12,21) eller av underlegenhet («fordi jeg ikke er hånd, hører jeg ikke med til kroppen», 1 Kor 12,15). Hensikten er å unngå indre splittelser (v. 25). Den etiske standarden er på denne måten beskrevet av Paulus: «For om ett lem lider, lider alle de andre med. Og om ett lem blir hedret, gleder alle de andre seg» (1 Kor 12,26).

En kritisk bedømmelseskultur

Dunn skriver for eksempel om den virkning som profetiens nådegave skal ha, at den skal hindre noen fra å framstå som noe annet enn det de er. I møte med Åndens nærvær kan ingen gjemme seg bak en maske av selvrettferdighet og påtatt spiritualitet. Den profetiske gaven avdekker i stedet hvem vi er. Den lokker fram en sunn selvprøving og gjør oss ydmyke. Vi skjønner at vi i all vår sårbarhet står avkledd for Gud.⁶⁰ Forfatteren av brevet til Timoteus gir enda et skjelningskriterium når det påpekes at «Gud ga oss ikke en ånd som gjør motløs; vi fikk Ånden som gir kraft, kjærlighet og visdom» (2 Tim 1,7). Visdom uttrykker seg i en sindighet som oppmuntrer oss til å fremme en refleksiv og kritisk bedømmelseskultur.

Ellers er det viktig for kirken å drøfte forholdet mellom det guddommelige og det menneskelige i forståelsen av de karismatiske gavene. Kan det være at våre medfødte evner og naturgaver blir transformert til nådegaver når mennesker kommer til tro og vil tjene kirken med sine gaver og talenter? Eller snakker vi like gjerne om den motsatte bevegelsen, at karismatiske gaver bør alminneliggjøres og forstås som naturgaver for at de skal fungere etter sin hensikt?

I Det gamle testamentet uttrykte det hebraiske ordet ruach ikke bare luft, vind eller pust, men beskrev en Gud som ga seg til kjenne ved å gi mennesker kunstneriske åndsgaver som gjorde dem i stand til å utføre ulike former for håndverksarbeid (2 Mos 28,3) og arkitektoniske evner til å reise religiøse byggverk. Slik fikk det spirituelle livet et konkret og praktisk sikte. Kunstverk ble til fordi naturgavene ble gitt tilbake til Gud, foredlet og helliget.

Faren for karismatisk svermeri reduseres når den første og tredje trosartikkel kobles sammen, når natur foredles av nåde og når gavene fra Gud blir redskaper i Mesterens hender for at de skal bety en forskjell for noen. Å bli utrustet med kraften fra det høye (Luk 24,49) kan altså sees på som en overkledning, en intensivering eller en salving av de evner og gaver som allerede er gitt fra naturens side, og som kan knyttes sammen med tanken om å være skapt i Guds bilde (1 Mos 1,27). Fordi kirken er et bekjennende fellesskap, er det nærliggende å se nådegavene i sammenheng med deres særskilte kommunikative karakter. Det peker i retning av en gaveforståelse som er integrert gjennom moden karakterdanning.

I ett av grunnlagsdokumentene for Filadelfiakirken i Oslo heter det at «alle kristne har en eller flere nådegaver. Ofte er det en kombinasjon av våre naturgaver og åndsgaver som avgjør hvilken tjeneste vi skal ha. Nådegavene er det verktøy Gud gir oss for at vi skal møte menneskers behov med hans ressurser».⁶¹ Dokumentet viser til 1 Pet 4,10 der det heter at den enkelte skal tjene hverandre «hver med den nådegave han har fått som gode forvaltere over Guds mangfoldige nåde». Dokumentet sier at «Bibelen gir oss mange oppfordringer til å bli fylt av Ånden og til å søke Åndens gaver. De gavene vi allerede har, skal vi be om å få i rikere mål, og de gavene vi mangler i vår tjeneste, kan vi be Gud om å få (1 Kor 12,11). Vi vil proklamere evangeliets budskap gjennom Åndens tjenester, demonstrere evangeliets vesen gjennom Åndens frukt og manifestere evangeliets kraft gjennom Åndens gaver.»

Vi ser her at det er samspillet mellom åndsgavene og naturgavene som til sammen karakteriserer de nådegavene som beskrives som ressurser eller verktøy i Guds hender slik at menneskers behov blir møtt.

Om å gjøre det overnaturlige naturlig

Mye tyder på at urkirken tolket misjonsbefalingen som en videreføring av Jesu holdninger og handlinger og dermed som en oppfordring til diakonale innsatser (jf. Apg 2,43–47; 4,32–36; 9,31). For eksempel forsto de «nådegaven til å hjelpe» synonymt med å leve evangeliet og modellere det for andre gjennom en tjenende holdning. Rammen var husfellesskapene som tilsynslederne våket over, både åndelig og materielt. Måltidsfellesskapet og nattverden ble snart de mest sentrale uttrykk for den vertskapstenkning som dominerte synet på kristent lederskap. For verden ble dette lest som et kjærlighetens fellesskap av gjestfrie søsken.⁶² Når Paulus anvender ordet «tjeneste» (diakonia) for å beskrive nådegavene (1 Kor 12,5), er det trolig for å understreke at de er underlagt en større misjonal hensikt. Gavene står i en tjenestesammenheng for å bygge kirken, ikke for å synliggjøre egen fromhet (1 Kor 14,4, jf. Matt 6,5–6).

Poenget med den nytestamentlige veiledningen om nådegavene er å gjøre det overnaturlige naturlig.

Poenget med den nytestamentlige veiledningen om nådegavene er å gjøre det overnaturlige naturlig. Det var nemlig mot et bakteppe av splittelse, karismatisk høyspenning, moralsk sløvhet og uorden i gudstjenestene at Paulus veiledet kirken i Korint. Han gjorde det i den hensikt at de ikke skulle opptre som «uforstandige barn», men være «fullvoksne i forstand» (1 Kor 14,20). Paulus satte altså rammer for hvordan nådegavene skulle forvaltes ved å bygge ned forestillingen om at det var en motsetning mellom natur og nåde. For det første ba han dem reflektere som modne mennesker og utfordret dem til å «holde seg til det mål av tro som Gud har gitt» (Rom 12,3, jf. Ef 4,14–16). Dernest etterlyste han faktisk kunnskap om hvordan nådegavene skulle forstås og forvaltes ved å be dem opptre på en annen måte enn før de kom til tro (1 Kor 12,1–2). For det tredje ba han dem betrakte nådegavene i et omsorgsperspektiv overfor den andre fordi de troende var lemmer på den samme kroppen (v. 25). Derfor skulle de helst søke de nådegaver som reelt bygde opp fellesskapet. For det fjerde burde de ha den kirkefremmede i fokusfeltet og kultivere sin nådegavepraksis i lys av menighetens misjonale forpliktelse (1 Kor 14,23). Og for det femte ble menigheten i Korint vist i retning «en enda bedre vei» (12,31) som lå som et kall og fordring til alle tider: Å søke det som var mer vitalt enn tungetalen, viktigere enn profetisk gave og større enn diakonien: kjærlighetens vei (1 Kor 13).

Karismatiske gaver må altså ikke betraktes som en spirituell raritet, men alminneliggjøres som uttrykk for at Ånden inkarneres gjennom menneskelige uttrykksformer. De foredles av allerede skapelsesgitte forutsetninger og forankres i det konkrete. En av mine beste pastorale erfaringer var da jeg for noen år tilbake sammen med en menighet etablerte en praksis der vi knyttet bønnen om «å søke åndsgavene med iver» (1 Kor 14,1) sammen med nattverden. Etter at folk hadde mottatt brød og vin, ble de umiddelbart invitert til forbønn, nærmest som et utvidet liturgisk ledd. Vi kunne be om at nattverdens velsignelse og nåde skulle utløse en karismatisk utrustning og inkarneres i tråd med de gaver de hadde mottatt i både frelsen og skapelsen. Dermed synliggjorde vi den dobbeltheten som ligger i at Guds ånd virker i så vel nådemidlene som forbønnen, i det formidlede, men også i det uformidlede, i det sakramentale så vel som i det karismatiske.

I lys av dette kan vi tenke om nådegavene at som nåde og gave uttrykker de det som ikke kan planlegges og struktureres til fulle. De symboliserer at Guds rike er annerledes, at Gud utruster dem Gud vil, og at gavene i dypeste forstand ikke er noe vi forføyer over (1 Kor 12,11). Det harmonerer med en skapelsesteologi som sier at dersom alt er Guds gaver, vil motsetningen mellom nådegaver og naturgaver bygges ned. Det gode samspillet mellom disse tre dimensjonene: en bevisst sakramentsforvaltning, en overveielse om hva som er mine naturgaver og en åpenhet for hva Gud kan tilføre gjennom karismatisk utrustning, vil både kroppsliggjøre og vitalisere teologien, samtidig som det fornyer kirken og fremmer sunne, selvkritiske og transparente lederskap.

Et tjenestefellesskap designet av Gud

Det er nyttig å minne om at det ikke er kirkens ledelse, men kirkens herre som har designet kirken som et karismatisk tjenestefellesskap (1 Kor 12,28–30). At Paulus i sin undervisning henviser til den treene Gud som opphav og fasilitator, understrekes av det interessante grep som han gjør seg bruk av: Etter først å ha tematisert gavene (1 Kor 12), relativiserer han det han har sagt, ved å vise til at enhver nådegaveytring er verdiløs og ubrukelig dersom den ikke døpes i kjærlighet (1 Kor 13) før den framtrer i praksis (1 Kor 14). Uten denne dimensjonen av kjærlighet kan åndsgavene ellers lett bli uttrykk for rå energi og en hensiktsfattig utløsning av følelser. Åndens spirituelle liv stimulerer derimot kirken til å delta i den kjærlighetsdans som kommer til uttrykk i relasjonen mellom guddommens personer: Far, Sønn og Helligånd. Åndens liv uttrykkes alltid som oppofrende kjærlighet og som vilje til å løfte fram den andre. Trolig er det derfor Bibelen har et så inkluderende og solidarisk fellesskapsspråk; vi skal være «medfølende og gode», vi skal være «milde, ydmyke og tålmodige», vi skal «kle oss i kjærlighet», og vi skal «rettlede hverandre med all visdom» (Kol 3,12–17). Dette er formuleringer som preges av pastoral modenhet og etisk sensitivitet.

Takket være karismatikkens egen innebygde rasjonelle logikk tvinges et trosfellesskap til å reflektere rundt sine egne verdier, holdninger og prioriteringer. Pastor William Seymour i Azusa Street Mission – bevegelsen som ble opptakten til den moderne pinsekristendommen – mente at det ikke var tungetalen, men kjærligheten, forsoningen og enheten som var de fremste og viktigste tegnene på Åndens nærvær slik det ble erfart i starten av forrige århundre. I bladet The Apostolic Faith reflekterte Seymour omkring karakteren av denne vekkelsen når han skriver at pinsebevegelsen er for stor til at den kan la seg begrense til ett bestemt kirkesamfunn. «Den virker utenfor slike grenser, drar oss sammen i en lenke av kjærlighet og gjør oss til én kirke – én Kristi kropp».⁶³

Åndens gaver må altså tolkes langt bredere enn det som normalt skjer innenfor karismatiske miljøer.

Nå kan det være at hver tradisjon har sin egen rasjonalitet. Likevel, ingen miljøer overlever av å bli drevet fram av bare tilfeldige og spontane stemningsbølger. Paulus har lært hvordan kirken må stille til dels tøffe og kritiske spørsmål til egen praksis: Hvordan kan den karismatiske dimensjonen fremme – ikke hemme – en sindig refleksjon omkring bruk og misbruk? Hvordan skal vi hjelpe troens barn til «å holde seg til det mål av tro som Gud har gitt» (Rom 12,3) uten å måtte pumpe opp et grandiost selvbilde? Har menigheten en nådegavepraksis som bygger og veileder i stedet for å splitte og skape spenninger (1 Kor 12,7; 14,33)? På hvilken måte raffineres nådegavebruken slik at den tjener kirkens viktigste hensikt – som er å dele evangeliet med andre og ha et variert miljø som bekrefter og anvender de gaver hver har fått (1 Kor 14,24–32)? På den annen side, hvordan fremmer vi en sunn iver etter å få de viktigste nådegavene (1 Kor 12,31)? Hvordan tjener vi hverandre, «hver med den nådegave han har fått» (jf. 1 Pet 4,10)? Hvordan tilrettelegger vi for et miljø der gavene vekkes i oss på nytt, slik vi engang fikk dem på grunnlag av håndspåleggelse og forbønn (2 Tim 1,6)?

Den karakterdannende kraften

Et felles svar på disse spørsmålene er knyttet til det paulinske begrepet om Åndens frukt (Gal 5,22–23). Dette er den karakterdannende faktoren ved den karismatiske kraftutrustningen som synliggjør troen som utøvende kjærlighet (caritas).⁶⁴ Åndens gaver må altså tolkes langt bredere enn det som normalt skjer innenfor karismatiske miljøer. Blant de mest markante uttrykk for det nye fellesskapet som ble skapt etter pinsedag, var den diakonale innretningen der åndsutrustningen ble «jordet» og materialisert til beste for fattige og trengende. Åndens frukt er et testbarometer for hva som kjennetegner et godt karismatisk fellesskap. Fremst blant disse er kjærligheten. Så følger det vi kan definere som andre etiske dyder: glede, fred, overbærenhet, vennlighet, godhet, trofasthet, ydmykhet og selvbeherskelse.

Dette korresponderer med en bønn Paulus formulerer i et annet av sine brev når han ber om at kjærligheten «må bli mer og mer rik på innsikt og dømmekraft» (Fil 1,9). Det er nemlig en sentral erkjennelse at ingen karismatiske gaver kan ha autoritet som sannhetsbevis og heller ikke må misbrukes av noen for å oppnå religiøs kontroll. Åndens frukter, på sin side, virker etisk dannende og fremmer dyder som igjen leder til en kritisk bedømmelse, som igjen gjør oss kompetente til å skjelne mellom sunt og usunt. De miljøer som mangler disse kjennetegnene, har ikke utviklet den teologiske og kritiske modenhet som er nødvendig for at miljøene ikke skal bli smale, autoritære og uniformerte fellesskap som det er grunn til å advare imot.

Menneskers religiøse følelsesliv er et indre landskap ingen har lov til å trampe inn i, verken ved hjelp av autoritetsmakt, profetier eller tungetale. Folks religiøse dimensjon er som en skatt som omgis av et sårbart leirkar. Karismatisk sensitivitet og en sunn og kritisk bedømmelse av ytringer som for én kan være naturlige, men for en annen erfares fremmede, er et tema som til nå ikke har vært gjenstand for tilstrekkelige refleksjoner. Det må imidlertid komme, for at karismatiske miljøer skal bevares sunne og være attraktive for mennesker som både ønsker å la seg bruke av Gud og i tillegg vil være «fullvoksne i forstand» (1 Kor 14,20).

Inspirert hymnologi

Jeg husker hvordan jeg under mine ungdomsår strevde med å ta imot det gode Gud ville gi meg. Jeg syntes bønnene mine ga dårlig uttelling. Jeg skjønte etter hvert at jeg måtte over på en annen kanal for å lytte inn på Guds stemme. En kveld da jeg lå stille og tenkte på Guds godhet, kjærlighet, korsdød og oppstandelse, kom Gud på sin egen måte med sitt nådige nærvær. Jeg lå og nynnet på en sang av Trygve Bjerkrheim: «Det er nok det som Jesus gjorde. Det er nok det som han har sagt… Nei, du treng ikkje lenger tvila, for hans nåde er nok åt deg. På eit fullført verk får du kvila, og så ferdast med fryd din veg.» Teksten åpnet noen åndelige sluser for meg, og jeg kunne ta imot en større fylde av Guds ånd. Jeg skjønte at min troshorisont var bestemt av noe som lå utenfor meg selv, bortenfor mine følelser og sanser og bakenfor det jeg selv ville klare å skape av åndelige muskler under mine korte år på jorden.

Dette ble samtidig inngangen til noen av de gavene vi kunne kalle for inspirert hymnologi. Vi snakker her om fenomenet «å lovsynge med ånden» (1 Kor 14,15), den mer spontane og inspirerte tilbedelsen som også inkluderer det å synge og be ved hjelp av så vel fremmede tunger som et forståelig språk (v. 26). Den som blir fylt av Ånden, synger og takker (Ef 5,19–20). Flere passasjer i Det nye testamentet er trolig tilbedelsessummarier som kan ha vært anvendt i liturgien (1 Tim 3,16; Rom 11,33–36; Fil 4,20). Hymnologiske elementer kan også uttrykke sukk, trøst og klage (Rom 8,22.26; Sal 38,10).

Fenomenet kan beskrives som ulike former for tonesatt bønn som ventilerer den emosjonelle tilstanden deltakerne er i, og som gir dem et språk som fungerer mentalt avlastende under krevende forhold man kan være i. Den som ønsker å ta på alvor den nytestamentlig informerte karismatikken, vil med tilfredshet kunne erkjenne at ens egen hjelpeløshet ikke er noen hindring for Gud, snarere tvert imot: «Når jeg er svak, da er jeg sterk» (2 Kor 12,10; 13,9). Det var i de tilfeller der åndsgavene ble for emosjonelt praktisert at de resulterte i uro, forvirring, personlige maktkamper og – i Korints tilfelle – levde side om side med etisk uakseptable og grenseoverskridende handlinger (1 Kor 1–6). I møte med moralsk likegyldige «karismanikere» bør tusen røde lamper lyse, er kravet fra Paulus.

Walter J. Hollenweger avviser at tungetale nødvendigvis er ekstatisk i sin natur. Utøveren er ved full sans og samling selv om det hele kan lyde fremmedartet. Tungetale er en legitim åndsgave der man taler «hemmeligheter ved Ånden» (1 Kor 14,2), men i gudstjenesten er den underlagt klare restriksjoner, særlig på grunn av kravet om at den skal tydes for å forstås av alle. Hvis ikke har den ingen offentlig funksjon, siden det oppbyggende elementet er fraværende i mangel av et forståelig språk (v. 6.9.13–15.27–28). Derimot er tungetale viktig i det personlige fromhetslivet. I tider der våre bønner ikke er annet enn knapt hørbare sukk, kommer Ånden oss til hjelp i vår svakhet (Rom 8,26). Da spiller tungetalen en rolle i den personlige bønnekommunikasjonen med Gud.

Man kan saktens spørre om tungetalen, dersom den står alene, er en nådegave overhodet siden Paulus legger så stor vekt på kravet til at åndsgavene skal være tilgjengelige for den ettertenksomme refleksjonen. Gaven å tyde tunger er kanskje heller ikke en selvstendig gave som sådan siden den kun tjener til å gi tungetalen et forståelsesmessig innhold. I så måte kan tolkningens gave betraktes som menighetens «kontroll» over tungetalen i den hensikt å sikre at den ikke blir brukt på måter som framhever brukeren i stedet for å bygge fellesskapet. I den forstand er tydningens gave ytterst viktig. På den annen side er tungetalen en form for praksis og kan være uttrykk for en befriende naivitet som ikke forsøker å fange Gud i ord, formet av våre tanker. Den er dyp som taler til dyp.

Spørsmålet om bruken av de såkalte manifestasjonsgavene i offentlige samlinger (tungetale, helbredelser, profetier og tydning av tungetale) er i det hele tatt krevende. I enkelte miljøer har det vært en dreining der slike nådegaver er blitt noe mindre synlige i offentlige gudstjenester, mens andre karismatiske miljøer har gitt gaver som profetier og helbredelser en relativt dominerende plass. Denne type gaver kan ha en tegnfunksjon som vekker mennesker til tro, men det er viktig at innholdet ikke får status som feilfrie budskap. De må ikke overta Skriftens funksjon som autoritet. Offensiv nådegavebruk er heller ingen snarvei til vekkelse. Det er gode grunner til å være skeptisk dersom det tegnes scenarier og drømmebilder av en seirende kirke der lidelse og motstand er feid til side.

Det er gode grunner til å være skeptisk dersom det tegnes scenarier og drømmebilder av en seirende kirke der lidelse og motstand er feid til side.

Samlet sett har både manifestasjons- og inspirasjonsgavene funksjoner å fylle som er til velsignelse, men en for lavt sensitiv anvendelse gjør fellesskapene sårbare. Det er noe med stemningen og oppdriften i et karismatisk miljøer som gjør at det å love for mye blir en overhengende fristelse. Intensjonen kan være god, men resultatet er ofte brent mark.

Men det finnes også andre fortellinger: En venn av meg i en høyere stilling fortalte hvordan han en gang hadde hatt konkret nytte av at en nådegave hadde vært anvendt i menigheten han tilhørte. Han hadde da i lengre tid strevd med hvordan han skulle håndtere en bestemt jobbrelatert situasjon, men noe av det som ble sagt under profetisk inspirasjon, hadde gitt ham noen nøkler som han rasjonelt benyttet seg av, og som viste seg å være til nytte for å løse opp i en fastlåst situasjon. Slike tilfeller er sjeldne, men de forekommer altså.

Et demokratisk driv

Siden evangeliet ikke er et produkt som skal selges, men et liv som skal leves, blir nådegavene i Det nye testamentet beskrevet langt bredere enn den nokså smale forståelsen en del miljøer har etablert for hvem og hva som er karismatisk. Det er for eksempel ikke tilfeldig at den kirkelige diakonitjenesten så dagens lys allerede på pinsedag (Apg 2,44–45). Det er viktig å være klar over at i urkirken ble forskjellige hjelpetjenester og lederfunksjoner ansett for å være like karismatiske som gaven til å profetere eller helbrede (1 Kor 12,28). Det spirituelle ligger altså ikke gjemt i det spektakulære, men heller i det alminnelige.

Det som gjorde at gavene og de kirkelige tjenestene ble karakterisert som åndelige, var ikke om de var spektakulære i sin uttrykksform, men om hvorvidt de var i stand til å oppfylle kirkens dypere hensikt og mål: å gi verden evangeliet gjennom ord og handlinger. Å hjelpe de fattige var en karismatisk handling fordi den reflekterte Guds ubetingede godhet og nåde. Diakoni betyr det samme som å-gjøre-det-vi-sier-at-vi-tror.

En karismatisk-sakramental kirke vil ha et sterkt demokratisk driv som bekrefter at alle medlemmer har mottatt en nådegave som de betjener hverandre med.

Når Paulus skriver at «den som trøster, skal virkelig trøste. Den som gir av sitt eget, skal gjøre det uten baktanker, den som er satt til å lede, skal gjøre det med iver, den som viser barmhjertighet, skal gjøre det med glede» (Rom 12,8), så sprang det fram fra den samme kilde at kirken var Åndens folk. Derfor etablerte den tidlig en form for velferdssystem der de mest sårbare og hjelpetrengende – enker, farløse, slaver og fremmede – ble tatt hånd om. Slik ble nådens gaver uttrykk for den vitalitet og de etisk høyverdige kvaliteter som kjennetegnet den unge kirkens hverdag – dels i motstrid til den forskjellskulturen som ellers rådet i samfunnet rundt dem. Gradvis utviklet diakonien seg til å bli en anerkjent tjeneste som lenge levde side om side med de mer spontane uttrykkene for kirkens karismatiske liv. De som kanaliserte nådegavene og som påtok seg lederansvar, «eide» som sagt ikke gavene. De ble først til gaver i det øyeblikk de ble anvendt rent konkret og praktisk. I så måte ble en profeti alltid regnet som viktigere enn profeten selv. Å tilhøre et fellesskap var for den unge kirken ensbetydende med å ta del i kirkens spirituelle liv slik dette igjen kom til uttrykk i praktiske tjenestehandlinger.

Medlemskap var for den unge kirken ikke et formalt spørsmål om protokoll og registrering, men handlet om konkret medvirkning og involvering. Dette bygde i sin tur på forståelsen av hva det var som gjorde kirken til én. Mens konfesjonelle deklarasjoner normalt markerer grenser og distanse, bygger de kristnes enhet på det som allerede i utgangspunktet er gitt oss av Gud: at vi alle har fått én Ånd å drikke (1 Kor 12,13). Derfor materialiserer kirken seg i verden som et trosfellesskap som tilber og tjener. En karismatisk-sakramental kirke vil derfor ha et sterkt demokratisk driv som bekrefter at alle medlemmer har mottatt en nådegave som de betjener hverandre med (Rom 12,6). Det gjør kirken til et levende fellesskap av tillitsfulle relasjoner. Følelsen av å befinne seg i en indre avhengighet av andre, motvirker fristelsen til å bruke gavene og tjeneste til å framheve seg selv. Vi er nemlig «hverandres lemmer» (Rom 12,5).

Det utelukker den ellers så ukledelige individualismen som lett dukker opp når de etiske filtre ikke er på plass. I Korint hadde dette fått utvikle seg til en uskjønn variant av karismatisk selvdyrking og opplevelsestrelldom. Deres jag etter ekstatiske fenomener, kombinert med mangelen på orden i gudstjenesten og tendensene til sjalusi og selvskryt, hadde spilt fellesskapet sjakk matt. Paulus svarte på dette, ikke med å stenge nådegavene ute, men å gi miljøet lederskap slik at gavene ble forvaltet rett og regulert på bestemte premisser (1 Kor 12–14, se også Rom 12,3–8). Han talte i klartekst imot deres moralske glideflukt (1 Kor 5), og han ga veiledning om hva kristen frihet innebar og hvordan de skulle lære å ta hensyn til de svake. Som integrerte elementer i det dynamiske gudstjenestelivet som Det nye testamentet drar opp, er altså åndsgavene uttrykk for at kirken lar seg berøre av Guds nådefulle pust.

Jo mer ekstraordinær, jo mindre viktig?

Til tross for at menigheten i Korint misbrukte gavene, er Paulus likevel så offensiv at han ikke etterlater seg noen tvil: Kirken skal «jage etter kjærligheten», og den skal «søke åndsgavene med iver» (1 Kor 14,1). Men midt i dette får vi en overraskende beskjed: Jo mer ekstraordinær gaven er, jo mindre viktig er den. Jo mindre fellesskapsbyggende nådegaven er, desto mer skal den underlegges et tydelig forvaltningskrav, i respekt for kirkens misjonale oppdrag. Jo tydeligere nådegaven fungerer kirkebyggende og har en lærende funksjon, desto viktigere er den. Hva som teller, er altså ikke å fly høyt, men å bygge planmessig. Hensynet til at evangeliet skal kunne bli formidlet uten for mye støy, vil alltid være viktigere enn våre religiøse emosjoner. Derfor sier Bibelen: «La alt gå sømmelig og ordentlig for seg» (1 Kor 14,40).

Men siden ingen har alle åndsgavene (1 Kor 12,29–30), ønsker Gud å sette sammen det ensemble av gaver som til sammen former kirkens spiritualitet. For alle har i det minste en tjenesteoppgave (Rom 12,4–5). I den forstand er alle karismatikere, et Åndens menneske, en pneumatikos. Å ha en tjeneste er altså ensbetydende med å være bærer av en gave i nåde. Fra Guds side er dette designet på en bestemt demokratisk måte, noe Paulus forklarer ved å gjøre seg bruk av kroppsmetaforen: De delene av kroppen som ser ut til å være svakest og minst påaktet, nettopp de er nødvendige for at kroppen skal fungere, mens de tjenestegaver vi gjerne tror er de største og mest iøynefallende, ikke med nødvendighet er de viktigste i Guds øyne (1 Kor 12,22–26). Slik snur Gud oppned på våre oppleste strukturer.

Dette er det gode ved en kirke som er drevet og ledet av Ånden; at alle har umiddelbar adgang til Guds nåde. Gud er den store regissøren av hvordan gaver og tjenester kan settes sammen. I praksis betyr det en kirkeledelse som er lydhør og observant og i stand til å lokke fram gullet i den enkelte. Kan vi våge å tenke at alle faktisk kan være instrumenter for Gud for å nå andre med den nåde en selv har mottatt for å leve et oppreist liv? Dette er budskapet fra en kirke som vil fremme en demokratisk identitet som samtidig både er spirituell og sakramental. Dermed erkjenner vi at både nådegavene og nådemidlene for så vidt formidler det samme: at kirken lever av Guds nådefulle pust. Alt vi har, er gitt oss på Guds initiativ. Slik kommer evangeliet oss i møte. Midt i våre tilbøyeligheter til å ville systematisere tenker jeg at de kirkefellesskap lever best som kan klare å slå seg til ro med at Ånden noen ganger kommer som den overraskende gjesten (Joh 3,8). Den er vinden som hvisker oss varme ord om at vi er i Guds gode hender.

I likhet med Timoteus hadde også jeg en åndelig far som betydde mye for meg i ungdomsårene. Kåre Norstad var evangelisten som ble viktig for oss fordi han hadde nådegaven til å oppmuntre oss og til å grave fram gavene våre. Da hans egen kveldstime kom, og han visste at det snart var hans tur til å bryte opp, var det som om hans tjeneste fikk en ny vår, en ekstra glans. Uansett hvor han var, på sykehuset, overfor sine naboer på Haga eller i sin familie, delte han sin tro og formidlet sin himmellengsel.

Jeg fikk være til stede den gangen han samlet hele familien rundt sykesengen sin. Før vi delte nattverden, delte han sitt åndelige testamente og hadde en hilsen til alle dem som sto rundt sengen hans. Noen dager senere – i det øyeblikk han døde – var det som om han gikk gjennom en dør som åpnet seg. Han strakte hendene sine fram og smilte. Noen sto tydeligvis klar til å ønske ham velkommen inn i Guds evige boliger.

*

Ettersom det var pinsedagen som skapte kirken, innebærer det at den som tror, har fått Den hellige ånd. Ånden er kilden til livet i gjestfrihetens hus, men hvordan skal vi forstå begrepet «Åndens gave»? På hvilken måte er den kirkens grunnleggende gave og tegn? I det neste kapitlet er jeg opptatt med å understreke at det ikke er religiøse riter eller bestemte organisasjonsstrukturer som skaper kirke. Kirken er til fordi den lever av de løfter om liv og håp som Gud har gitt (Apg 1,4–5;2,38–39). Det er derfor ingen andre enn Åndens gave som opprettholder kirken, og som gjør den til en bygning for Gud i verden.

1Hegstad, Den virkelige kirke, 25.

2Frederico José Pagura: Håpstango. Oversatt av Holger Lissner/Estrid Hessellund, 2000.

3Lønning, Kristen tro, 201.

4Ratzinger, Introduction to Christianity, 331–36.

5Mjaaland, Systematisk teologi, 303–305.

6For øvrig er mitt forskningsideal å være saklig, redelig og upartisk. I dette arbeidet legger jeg, også vekt på at framstillingen er så konsistent som mulig; det vil si at posisjonene er logisk forenlige. Koherenskriteriet kommer til uttrykk ved at jeg leter etter indre sammenhenger, samtidig som jeg forsøker å la temaene jeg tar opp, ha en tilstrekkelig omfangsramme.

7I Lumen Gentium – dogmatisk konstitusjon om Kirken – heter det at «Ånden bor i kirken og i de troendes hjerter som i et tempel». Hansen, Det annet Vatikankonsil – dokumenter, 113. Se også 121–32.

8Halldorf, Att älska sin nästas kyrka som sin egen, 18–19.

9Ellefsen, «Enhet i mangfold», 101–105.

10Hegstad, Den virkelige kirke, 18–25.

11Fra diktsamlingen Mitt Ekorrhjul, Albert Bonniers Förlag, 1957.

12Hollenweger, “Twenty Years of Research,” 10.

13Kilde: https://www.lausanne.org/nb/cape-town-erklaeringen-2/cape-town-erklaeringen

14For en drøfting av begrepet menighetsspiritualitet, se Råmunddal, Menighetsutvikling og spiritualitet, 190.

15Fjeld, Hva er kristen spiritualitet? 169–187.

16Kolnes, «Ralphs femte brev», 19.

17Simon Chan, “Jesus as Spirit Baptizer,” 249.

18Hütter, Suffering Divine Things, 127.

19Doktrinekommisjonen til generalsynoden i den engelske kirke, We Believe in the Holy Spirit, 6.

20Mjaaland, Systematisk teologi, 256.

21For en bred framstilling, se Wilken, Early Christian Thought.

22Apology 61, 65–67, sitert i Wilken, Early Christian Thought, 28–29.

23Land, “Passion for the Kingdom,” 38.

24Hegstad, «Hva er menighetsutvikling og hvorfor behøves det?», 4–5.

25Healy, Practical-Prophetic Ecclesiology, 1.

26Komonchak, Foundations, 57.

27Mjaaland, Systematisk teologi, 304.

28The Church: Community of Grace (1984), 28.

29Brown, Churches the Apostles Left Behind.

30Theological Dictionary of the New Testament (TDNT), 396.

31Kärkkäinen, “Pentecostals and Apostolicity,” 63.

32Dåp, nattverd og embete, 47.

33Dulles, “One, Holy, Catholic, and Apostolic,” 27. See Kärkkäinen, “Pentecostals and Apostolicity,” 76.

34Macchia, Baptized in the Spirit, 239.

35Eksempler på dette kan være økonomiske privilegier, retten til å forkynne gjennom offentlige institusjoner eller enerett på tilstedeværelse i offentlige sammenhenger.

36Kilde: http://www.aftenposten.no/meninger/kronikk/Stat-og-kirke-ma-samarbeide-93512b.html

37Hagman, Efter folkkyrkan, 225.

38Augustine, The Empowered Church, 157.

39Ski: T. B. Barratt: Døpt i Ånd og ild, 12.

40Dunn, Jesus and the Spirit, 87.

41Welker, Work of the Spirit, 225.

42Thiselton, The Holy Spirit, 56.

43Augustine, “The Empowered Church,” 159.

44Inspirert av Mgr Ignatius Hazims tale under KVs generalforsamling i Uppsala, Sverige i 1968.

45Bartchy, “Power, Community Formation, and Leadership,” 91.

46Wenk, Community-Forming Power.

47Athēnagoras, Brevet til Diognet.

48Se en mer omfattende framstilling i Pedersen, 2000 år med Den hellige ånd.

49Volf, “Community Formation,” 213.

50Johnson, The Acts.

51Marshall, “Congregation and Ministry,” 121–123.

52Den katolske tenkeren Hans Küng understreker kirkens karismatiske struktur. Küng, The Church, 179 ff.

53Schweizer, Church Order.

54Johnson, The Acts, 62.

55Haer 2.32.4.

56F.F. Bruce sier i sitt kommentarverk om Apostlenes gjerninger at vi her ikke finner noen apostolisk suksesjon i ren kirkerettslig forstand. Derimot finner vi at vitnesbyrdet om Jesus Kristus ble videreført fra generasjon til generasjon. Bruce, The Book of Acts, 36.

57Bartchy, “Power, Community Formation, and Leadership,” 100–101.

58Lohfink, Jesus and Community, 83 ff.

59Dunn, Jesus and the Spirit, 257.

60Ibid.

61Dokumentet Menighetens kall og karakter, 2000, 14, 17 (upublisert).

62Boersma, Violence, Hospitality, and the Cross, 207 ff.

63Apostolic Faith nr. 1, september 1906: 1.

64Keifert, Welcoming the Stranger, 57 ff.