VED EN KORSVEI

Åpent brev til mine karismatiske venner

GEIR OTTO HOLMÅS

Luther Forlag

Copyright © 2018 Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Luther Forlag er en del av Lunde Forlag AS

www.lutherforlag.no

Omslagsillustrasjon: Randi Matland

Omslagsdesign: Randi Matland

Forfatterfoto: Jan S. Enoksen

Tilrettelagt for ebokav eBokNorden as

ISBN 978-82-531-4865-6 (trykt)

ISBN 978-82-531-4710-9 (e-bok)

Innhold

Forord

Kapittel 1:Selvbiografisk prolog

Kapittel 2:Å søke Guds nærvær

Kapittel 3:Evangeliet – i bunn og grunn

Noter

FORORD

Denne boka er min respons på strømninger som på foruroligende måter er i ferd med å endre den globale karismatiske kristenheten fra innsiden. Selv om mange av kapitlene i boka gir veiledning i forhold til spesifikke teologiske tema, er framstillingen bygd opp slik at jeg sterkt anbefaler at boka leses kronologisk fra begynnelse til slutt. En mer konsentrert beskrivelse av New Apostolic Reformation eller den apostolisk-profetiske bevegelsen (som er de mest brukte betegnelsene på strømningene jeg advarer mot) finnes i et appendiks bakerst i boka. De fleste vil nok ha utbytte av å lese appendikset, men for lesere som er mer eller mindre ukjent med fenomenet New Apostolic Reformation fra før, vil det antakelig være helt nødvendig for å forstå tilstrekkelig klart bakgrunnen for det jeg skriver.

Når sitater gjengis på norsk fra bøker som er oppgitt med engelsk tittel i fotnoter, er det jeg som står for oversettelsen. Bibelsitater er hentet fra Bibelselskapets oversettelse fra 2011. I boka finnes ganske mange anonyme (og dermed ukildede) sitater av representanter for den apostoliskprofetiske bevegelsen. Begrunnelsen for denne anonymiseringen gir jeg i appendikset.

Å skrive denne boka har jeg kjent som et tvingende kall. Mennesker som står meg nær, vet at det også har vært en kamp – på mange plan. Jeg kjenner en dyp takknemlighet til familie, venner og støttespillere som på ulike måter har støttet, oppmuntret og bedt for meg underveis; hvordan jeg står i gjeld til hver enkelt, foretrekker jeg å fortelle dem direkte. En stor takk til Martin Smith-Gahrsen, Knut Tveitereid og Morten Hørning Jensen som har lest hele eller deler av manuset og gitt konstruktive tilbakemeldinger. Takk også til redaksjonen i Luther Forlag for givende samarbeid og profesjonell håndtering av utgivelsen.

Jeløy, januar 2018 Geir Otto Holmås

Kapittel 1

SELVBIOGRAFISK PROLOG

Still dere på veiene og se! Spør etter de gamle stiene, etter veien til det gode! Gå på den, så skal dere finne hvile for deres liv.

~ JEREMIA 6,16

Et tilbakeblikk i takknemlighet

Jeg var ni år gammel da jeg opplevde karismatisk kristendom for første gang. I 1980 startet Oase-bevegelsen opp med sine sommerstevner, og med Oase slo den karismatiske fornyelsen for alvor inn over det lutherske Norge. De første årene ble Oasestevnet holdt i min barndoms ferieby, Kristiansand, og tre somre på rad tilbrakte jeg en liten uke i Gimlehallen sammen med familien.

Fordi jeg ikke kjente noen på min egen alder, ble jeg sittende på voksenmøtene. Jeg var allerede vel bevandret i gudstjenester og kristne møter, men dette var annerledes. På plattformen skjedde uvanlige ting. Tungetale med tydning. Mennesker som fortalte at de var blitt helbredet av Gud. Profetier og åpenbaringsbudskap med spesifikk adresse. Noe opplevde jeg litt skremmende, kanskje særlig den overstadige tungetalen. Men dypt inni meg skjønte jeg at Gud var på ferde, at han var virkelig.

På Oase trengte forkynnelsen igjennom selv hos en ung gutt. Ikke fordi den i og for seg var så enkel, for mye var egentlig ganske tradisjonell bibelundervisning. Heller ikke først og fremst fordi den var krydret med humor og gode fortellinger, selv om jeg likte det. Mest skyldtes det at jeg merket at forkynneren var grepet av Jesus. Det ble undervist om Åndens kraft og gaver på en måte som den gangen var ny for mange.

Men det sto helt klart hva som er Den hellige ånds viktigste oppgave: Å gjøre den korsfestede og oppstandne Jesus stor. Underteksten i alt som ble formidlet var – med ordene fra en kjent engelsk salme: «On Christ, the solid rock, I stand. All other ground is sinking sand.» Brennpunktet var Jesus Kristus for oss, med oss, i oss og gjennom oss.

Lovsangen og tilbedelsen gjorde spesielt inntrykk, særlig de gangene den gikk over i spontan sang i Ånden. Det var mettede øyeblikk av renhet og hellig gudsnærvær, en forsmak på hvordan det vil bli å stå foran tronen i himmelen. Likevel var vi definitivt på jorden. Mest av alt var Oase hverdagsmennesker som hadde møtt den levende Gud, midt i livets realiteter som kunne være røffe. Flere delte erfaringen at når de selv kjente seg tomme, hadde Gud kommet med sin fylde. At de selv var svake, var ingen hindring for Guds kraft.

Jeg glemmer aldri presten Hans Christian Lier. På talerstolen måtte han presse ordene fram mens kroppen vred seg i ukontrollerte bevegelser, hardt rammet som han var av Parkinsons sykdom. Denne underlige mannen, ridd av spasmer og smerter, hadde en tjeneste der mennesker ble friske når han ba for dem. På bokbordet lå biografien om Lier med tittelen som understreket paradokset han legemliggjorde: Jeg er fri.¹

Jeg tok inn inntrykkene fra den spirende karismatiske fornyelsen i Norge med barnets vidåpne sanser. Kanskje gjør det meg tilbøyelig til en viss romantisering. Men det er ingen tvil om at inntrykkene fra Oase formet troen min grunnleggende og sterkt. Tidlig brente det seg fast at å være kristen er å være bundet til Jesus gjennom Den hellige ånd – og at det kan erfares fordi det er det mest virkelige av alt. Som Guds menighet kan vi smake og se at Herren er god, og kjenne kraften av Jesu oppstandelse. Men hemmeligheten er, som Paulus sier, at kraften manifesterer seg i svakhet.

I ungdoms- og studieårene var jeg med i karismatiske sammenhenger der jeg mange ganger så denne hemmeligheten demonstrert. Her møtte jeg også mennesker som modellerte at tro og lydighet er to sider av samme sak. Når Gud talte, handlet de på det han sa. Uten overspenthet levde de etter prinsippet «Forvent store ting av Gud – opplev store ting med Gud.» De fortalte om kamp, de fortalte om sårbarhet, de fortalte dønn ærlig at livet med Gud ikke alltid var lett. Men de fortalte også om en Gud som grep inn på de utroligste måter. Det gjorde enormt inntrykk.

På denne tiden var jeg også borti karismatiske miljøer som henga seg til det ekstreme og bisarre. Men selv ble jeg spart for brannskader fra karismatisk ild ute av kontroll. Jeg vet det ikke er noen selvfølge. Altfor mange sitter igjen med dype sår og arr etter langvarig involvering i usunn karismatikk. Den karismatiske bevegelsens største brist er at den så lett fortrenger at den har så mange brente og utbrente barn.

I noen år sto jeg litt lenger på avstand fra det karismatiske miljøet. Ikke fordi jeg egentlig valgte det bort, men mer på grunn av omstendighetene. Som ung lærer på Menighetsfakultetet var det naturlig å operere bredere i kirkelandskapet. Men for noen år siden gikk veien tilbake. Jeg opplevde tydelig Guds finger i det. Det førte meg også inn i lederansvar, blant annet i lederskapet for nettopp Oasebevegelsen.

På mange måter var det som å komme hjem. Det er en gave av en annen verden – bokstavelig talt – å være sammen med Åndens folk. Jeg vet ikke om noe bedre enn fellesskapet med mennesker som elsker Jesus og helhjertet vil gjøre det Guds ord sier, kristne som er opptatt av å høre hva Ånden sier til menigheten og innrette livet sitt etter det. Det er fantastisk å omgås mennesker som, merket av Jesu kjærlighet, er villige til å være hans munn og hender i verden. Å komme tilbake til mine karismatiske venner har vært å oppleve alt dette.

Å være med i karismatisk lederskap har også gitt meg privilegiet å se på nært hold hvordan troens folk i dag lar seg bevege av Den hellige ånds tale. Det er mange tegn på at Ånden fornyer i dag: Kristne finner sammen på tvers av gamle skillelinjer på en måte som var utenkelig for bare få år siden. En ser et gryende oppgjør med vår tendens i Vesten til å gjøre troen til en privatsak og et individualistisk anliggende. Troen får bein og beveger seg over gata til nabo og markedsplass. Mange lengter etter vekkelse og kjenner en sterk indre dragning til å pløye grunnen gjennom bønn. For å nevne noe.

Truende skygger

Likevel kommer jeg ikke utenom å tegne et annet og dystrere bilde. Når jeg deler mine opplevelser fra Oasestevnene på begynnelsen av 1980-tallet, er det ikke i et innfall av idylliserende nostalgi. Det er for å gi et bakteppe så konturene av skyggene som truer kan tre klarere fram.

Slik jeg husker den karismatiske fornyelsens barndom, var den besjelet av noen helt grunnleggende sannheter. De kan oppsummeres slik: Det Den hellige ånd gjør i menigheten, gjør han for å forherlige Kristus og grunnfeste oss i ham. I Kristus ligger tilværelsens dypeste mening gjemt. Jesus Kristus og gavene han gir, er kirkens skatt. Men vi bærer denne skatten i skjøre leirkrukker, for at det skal bli klart at kraften kommer fra Gud og ikke fra oss selv (jf. 2 Kor 4,7).

I dag er disse sannhetene under sterkt press. En ny mentalitet trenger seg fram mange steder: «Kirken må bli sterk!» «Vi skal gjøre Guds rike synlig!» «Let’s go big!» Den er kledd i velkjent karismatisk terminologi og legger for dagen en entusiastisk vekkelsesiver. Den fremmes gjennom attraktive fellesskap med et sterkt sosialt engasjement. Overfladisk sett kan mye ligne på genuin evangelisk karismatikk, men vi snakker egentlig om en forvrengning av den. I den karismatiske bevegelsen i dag flyter det strømmer som er i ferd med å forandre troens logikk innenfra. Gjennom en lang og smertefull prosess har jeg kommet til denne erkjennelsen. Og jeg er langt fra den eneste som ringer med alarmklokkene.

Allerede kort tid etter at jeg kom inn i karismatisk lederskap, opplevde jeg noen enkeltepisoder som skapte en vag uro. Eller kanskje jeg heller skulle si diffus forvirring? En snikende fornemmelse av å være med på noe som ikke stemte helt, uten å være i stand til å sette fingeren på hva det var. En intuisjon om at noe var galt, enda ordene og innpakningen sa at det som skjedde, var godt, rett og fromt.

Jeg deler akkurat dette fordi jeg tror mange kan kjenne seg igjen. I kristne sammenhenger er vi ofte ikke flinke til å ta på alvor fornemmelsen av at noe ikke stemmer. Det er så lett å undertrykke den indre stemmen når alt omkring høylytt forteller at det vi er med på, er av Gud. Så pendler vi mellom forvirring og ubehag – og å slå oss til ro med at det ikke kan være så galt.

Over tid ble det flere episoder. Jeg begynte å se noen mønstre. Jeg møtte noen av de samme tingene i flere miljøer. Jeg fikk et sterkt behov for å sette meg mer inn i hva dette var. Jeg begynte å grave og undersøke for å finne svar. Jeg leste bøker og nettsider og snakket med kloke kristne med lignende erfaringer. Slik klarnet synet. Sammenhenger trådte fram som inntil da var helt ukjente for meg.

Det jeg har sett, deler jeg i denne boka. Røttene til den nye mentaliteten jeg skriver om, fant jeg i en global karismatisk strømning som gjerne omtales som den apostolisk-profetiske bevegelsen. Den legger vekt på at menigheten må ledes av moderne apostler og profeter som utruster de troende så himmelen kan innta jorden; en mener at en lidenskapelig menighet som lever intenst ut fra det manifesterte gudsnærværet vil bli plogspissen for en stor, verdensvid vekkelse i endetiden. Med uro ser jeg at mye av tankegodset herfra nå sniker seg inn og får forgreininger inn i ulike miljøer også i vårt land. Det finnes riktignok mange grader av inspirasjon og innflytelse fra denne strømningen. Noen steder handler det mest om at tingene, under påvirkning herfra, er kommet i ubalanse. I andre tilfeller er det snakk om at hele systemet er blitt hacket og mer eller mindre tatt over av en ny logikk.

Denne boka kan kanskje best beskrives som en krysning mellom teologisk veiledning, personlig vitnesbyrd og inntrengende appell. Jeg skriver ikke en fagbok med vekt på dokumentasjon og fyldige noter. Først og fremst henvender jeg meg til andre som på en eller annen måte er direkte berørt av mentaliteten og strømningene jeg er opptatt av. Derfor har boka fått undertittelen «Åpent brev til mine karismatiske venner». Håpet er å kunne gi viktige nøkler til dem som sitter med spørsmål og er forvirret, slik jeg selv var. Ikke minst henstiller jeg til dem som sitter i lederposisjoner om at de må skjelne i møte med det som nå strømmer inn over oss. Om boka også kan bli til oppmuntring for noen som er blitt utslitt og desillusjonert fordi de har vært involvert i ambisjonsdrevet karismatikk, vil ingenting glede meg mer enn det. Jeg er brennende opptatt av at vi som troens folk må gjenoppdage den frigjørende kraften som finnes i ekte kristen tro.

Det er trossøsken jeg er glad i som antakelig vil synes det er krevende å lese denne boka. Å utfordre noe jeg vet betyr mye for mange, har vært noe av det vanskeligste med å skrive den. Jeg ønsker ikke å såre noen og håper det kan merkes at jeg dypest sett vil bygge opp, ikke rive ned. Om jeg av og til bruker litt store bokstaver, er det ikke for å karikere, men for å gi hjelp til å skille etterligningene fra det ekte – på samme måte som det kan være nødvendig å bruke forstørrelsesglass for å konstatere at en sitter med en forfalsket seddel.

Det er ikke minst dette som driver meg: overbevisningen om at fornyelsen kirken mest av alt trenger i dag, er å gå «back to basics». Jeg spør meg: I vår jakt etter kraft, manifestasjoner og effektiv framgang for Guds rike, har vi egentlig mistet tilliten til kraften i Guds ord og i forkynnelsen av evangeliet om korset? Er vi i ferd med å miste syn for at mer av Ånden, nødvendigvis og i en radikal forstand, betyr mindre av oss og av vårt?

Kristendom uten kraft er en selvmotsigelse. Dette er karismatikerens bekjennelse – også min. Min dypeste lengsel er at Guds ord og Åndens kraft skal forvandle enkeltmennesker, forsamlinger og samfunnet rundt oss. Kirkens rolle i verden er å demonstrere Kristi oppstandelseskraft til frelse, helbredelse og utfrielse – ikke bare i menighetens egen midte, men også når vi beveger oss ut der hvor mennesker lever, bor og arbeider. Åndens virkninger inkluderer også tegn, under og helbredelser. Hvis kirkens forkynnelse av evangeliet ikke stadfestes av slike manifestasjoner, er det tegn på mangelsykdom. Både for kirkens egen skyld og for at den skal vitne om Jesus for verden med større gjennomslag, trenger vi Åndens gaver i funksjon og mer, ikke mindre, av den åndskraft sunn karismatikk er bærer av. Men i dag strømmer vrengebilder og etterligninger inn over oss som leder mennesker inn i overåndelighet og endeløse prestasjonssirkler. Ved å løsne båndene til klassisk kristen tro bidrar de i realiteten til å strupe menighetens åndskraft. Det er Én som kaller oss tilbake til de gamle stiene så vi kan finne hvile for vår sjel. Bare langs de stiene kan sann kristen fornyelse og vekkelse komme.

Kapittel 2

Å SØKE GUDS NÆRVÆR

Historien viser igjen og igjen at i samme grad som vi mister taket på Guds virkelige karakter og natur, i samme grad glipper hva ekte kristendom er.

~ ANDREW STROM

Vitnesbyrdet fra en enkel munk

Han het opprinnelig Nicholas Herman og vokste opp under trange kår i Frankrike på 1600-tallet. For å tjene til livets opphold lot han seg verve som soldat under trettiårskrigen, men ble skadet og måtte forlate tjenesten. En omvendelseserfaring mens han var i militæret ledet ham til klosteret. Resten av sitt liv levde han som munk under navnet Laurentius av Oppstandelsen. For ettertiden er han blitt kjent som Broder Laurentius. Han hadde ingen utdannelse og forble derfor en enkel lekbror som jobbet først som kokk i klosterets kjøkken, og senere som skomaker. Men hans spesielle visdom gjorde ham til en ettertraktet åndelig veileder. Etter hans død ble brev og samtaler med tankene hans samlet i en bok som hører til den kristne oppbyggelseslitteraturens mest leste. På norsk heter den: Å venne seg til å leve nær Gud. ²

Opptegnelsene etter Broder Laurentius er enkle og usofistikerte. De kretser rundt ett hovedtema: å gjøre den stadige omgangen med Gud til en vane. I de første årene i klosteret hadde Laurentius kjempet med selvfordømmelse. Men da han skjønte at han kunne regne med Guds nærvær i alle ting, fikk han et gjennombrudd. Nå satte han alt inn på å leve i Guds nærhet og gjøre alt til hans ære, uten krampe og uten å anklage seg selv når han mislyktes. Slik vokste det etter hvert fram en dyp erfaring av Guds nærvær i Laurentius’ liv. Troen hans var preget av en helt spesiell frihet og glede. Når han ble bevisst Guds nærvær i alt han foretok seg, opplevdes Gud like nær i støyen på kjøkkenet som når han ba i kapellet. Brevene hans strømmer over av takknemlig tillit til Guds aldri sviktende nærvær. I ett av dem beskriver han nøkkelen til gleden han hadde i troen: «Vi må kjenne før vi kan elske. For å lære å kjenne Gud, må vi tenke ofte på ham, og når vi kommer dit at vi elsker ham, så vil vi naturligvis tenke ofte på ham, for hvor vår skatt er, vil også vårt hjerte være.»³

En ekspanderende nærværsteologi

Den karismatiske bevegelsens kanskje største fortjeneste er at den har ledet så mange inn i erfaringen av Guds nærvær: Gud er ikke en teori, han er ingen tankemodell. Han er hos oss og kommer til oss. Han inviterer oss til å smake de himmelske kreftene og drikke av dype kilder. Utallige mennesker har gjennom karismatikken fått oppleve dette. Tørsten etter gudserfaring ble stilt. Sannheten i det evangeliet forteller, ble bekreftet ved at Gud viste seg for oss håndgripelig og levende. Vi vet at Gud er en Gud som åpenbarer seg og gjør under. Han møter oss på måter der vi kan bli helt overveldet av hans godhet og storhet. Å leve et liv i Den hellige ånd er vissheten om at Gud er nær og bestemmer livskursen. Bare Ånden kan tilfredsstille vår lengsel etter å «få bo i Herrens hus» og «se hans skjønnhet» (jf. Sal 27,4).

Men det har skjedd noe med mentaliteten her. Fokuset på Guds nærvær har i mange karismatiske miljøer de senere år blitt intensivert og fått et annet preg. Mer og mer av oppmerksomheten rettes mot det å skape en åndelig atmosfære der Gud kan bo og bevege seg, erfare guddommelig intimitet og berøring, og motta åpenbaring, salvelse, helbredelse, kraftoverføringer og himmelske «inntrykk». Med Guds nærvær mener en nærmere bestemt det manifesterte nærværet. Det er det forvandlende herlighetsnærværet som kan merkes, kjennes og oppleves. Mange steder har fokuset på Guds nærvær flyttet seg helt til sentrum av det mentale kartet og blitt førende i alt man foretar seg. Med monoton forutsigbarhet blir vi oppfordret til å søke guddommelig kraft og nærvær, «the divine power and presence». Tyngdepunktet ligger på åpenbaringen og manifestasjonene som nærværet gir, på virkningene og forvandlingen det skaper hos oss. Fordi det brukes så store ord om Gud, er det lett å overse at det egentlige fokuset i den omseggripende nærværsteologien er våre egne opplevelser og erfaringer.

Noe av det mest iøynefallende med utviklingen i karismatikken de senere år er hvordan den har latt seg oversvømme av kraft- og sfæreforestillinger. Over tid påvirker det selve gudsoppfatningen. Tanken om Guds suverenitet og hellighet kommer under press. Der Bibelen framstiller Gud som en personlig vilje som står over og utenfor oss, flyttes vekten til den «naturlige» tilgangen vi har til kraftoverføringene og åpenbaringen fra himmelen.

Guds rike som forvandler jorden

Det snakkes også mye mer om Guds rike blant karismatikere nå enn for bare få år siden. Hovedordet i Jesu egen forkynnelse har fått en massiv renessanse. Men ofte brukes det i sammensetninger som gir det en karakteristisk vri. Det heter: Vi er gudsrikeambassadører. Menigheten må få en gudsrikementalitet og utvikle gudsrikelivsstil. Vi skal bygge gudsrikekultur og influere samfunnet med den. Tanken er at Gud utbrer sitt herredømme på jorden når menigheten lever ut fra gudsnærværet og innvirker på omgivelsene med en himmelsk standard. Gjennom en menighet som reiser seg til et nytt nivå av dedikasjon og åndelig kraft, skal Guds rike gå mektig fram. At Jesus sa at Guds rike skal komme fullkomment først ved historiens slutt, hører vi imidlertid ikke så mye om lenger. Guds rike identifiseres langt på vei med alt vi skal gjøre – riktignok i Den hellige ånds kraft – for at Guds vilje skal skje på jorden slik som i himmelen.

Vi skal søke Guds forvandlende nærvær og utbre Guds rike på jorden. I noen av de mest toneangivende karismatiske miljøene i dag er det blitt polene forkynnelsen i stor grad utspiller seg imellom. En ny formel for «evangelisk frihet» har begynt å krype inn under huden på mange: I Guds herlighetsnærvær forvandles vi så vi kan gjøre store ting for Gud. For store ting, det er vi bestemt for! Kristne som vandrer i det guddommelige og har en intens lidenskap for Gud, vil stå i spissen for en innhøstning vi aldri har sett maken til i kirkens historie. De inspireres av Ånden til å tenke stort og drømme stort, så de kan nå sin fulle bestemmelse og bli katalysatorer for guddommelig forvandling. Det vil bli gjennomgripende forandringer i det åndelige klimaet som en forberedelse for en mektig bevegelse av Gud over hele jorden. Før Jesus kommer tilbake, vil kirken gå fram med stor autoritet og kraft og forvandle byer, samfunn og nasjoner.

En helt nødvendig skjelning

Det sterke fokuset på Guds manifesterte og forvandlende nærvær i mye av den toneangivende karismatikken i dag, er problematisk. Jeg mener selvfølgelig ikke å si at det er galt å søke Guds nærvær. Hos ham finnes jo selve livet. Det er nettopp det Broder Laurentius vil ha oss til å forstå. Problemet er ikke at vi søker Guds nærvær for mye. Som vestlige kristne er vel heller vårt største problem at vi så ofte lever som om Gud ikke finnes.

Spørsmålet er hva vi legger i det å søke Guds nærvær. Det kan oppfattes på to måter som kan virke bare marginalt forskjellige, men som det i realiteten er en avgrunn imellom:

•å leve henvendt mot Gud og regne med hans nærvær under alle forhold, eller

•å vende seg til Gud for at vi skal merke ham på en eller annen måte.

Den siste oppfatningen betyr at vi setter mer eller mindre likhetstegn mellom Guds nærvær og opplevelsen av nærværet. Men her er det enormt viktig å skjelne. Er det noe karismatikere vet, så er det at Gud ofte lar oss oppleve sitt nærvær. Men det er noe som er mye viktigere: at han faktisk er nær. Og det er han, enten vi erfarer det eller ikke. Det som skapte den store forandringen for Broder Laurentius, var oppdagelsen at Guds nærvær i Kristus er en urokkelig, objektiv realitet.

Ifølge kristen tro er Gud over og atskilt fra alt han har skapt, men samtidig til stede overalt. På en helt spesiell måte er han nær oss som tror. Og det er her Det nye testamentet legger vekten: Jesus Kristus har tatt bolig i oss, han lever ved troen i våre hjerter, han er med oss alle dager inntil verdens ende. I Det gamle testamentet er forestillingen om å søke og å være i Herrens nærvær vanlig, men ikke på samme måte som i Det nye testamentet. Hvorfor? I den gamle pakt gikk man inn og ut av nærværet, fordi det var knyttet til bestemte tider og steder. I den nye pakt forblir Herren hos oss og bor i oss for alltid (se bl. a. Joh 14,16; 17,26).

Gud er nær. Hvordan vet vi det? Fordi vi merker det? Ja, også derfor. Men den viktigste grunnen til at vi vet det, er at han gjennom pakten med sitt folk har forpliktet seg til å være hos oss. Vi kan helt og holdent regne med Guds nærvær fordi Jesus på korset har tatt bort fiendskapet som skilte oss fra ham. Med «regne med» mener jeg ikke en passiv antakelse. Det er å satse hvert øyeblikk på at det er helt reelt. Det er å bolte troen fast i at det er et objektivt faktum.

Når Broder Laurentius gjorde dype erfaringer med Gud, skjedde det ved at han hadde oppøvd evnen til hele tiden å holde framfor seg Guds faktiske nærvær. Vi søker ikke Gud for at han skal komme nær, men for å åpne hjerte og sinn for han som allerede er nærværende. Derfor er det vi lovpriser og tilber. Og derfor åpner vi våre hjerter for Guds ord, hans vilje og for ham selv. Vi søker ikke en atmosfære eller stemning. Vi søker heller ikke åndserfaringene i og for seg. Vi søker ham.

Å være ledet av Den hellige ånd betyr å gjøre rike erfaringer med Gud. A. W. Tozer sier det slik i klassikeren The Pursuit of God:

Nærværet selv og det at nærværet manifesterer seg, er ikke det samme. En kan ha det første uten det andre. Gud er her også når vi overhodet ikke legger merke til det. Han manifesterer seg bare når og i samme grad som vi er oppmerksomme på hans nærvær. Fra vår side må vi overgi oss til Guds Ånd, for det er hans oppgave å vise oss Faderen og Sønnen. Om vi samarbeider med ham i elskende lydighet, vil Gud gi seg til kjenne for oss. Det er forskjellen på å være navnekristen og å leve et liv som stråler av lyset fra hans ansikt.⁴

Den hellige ånds viktigste oppgave er å trekke oss inn i kjærlighetsfellesskapet med den treenige Gud. Som Sannhetens ånd vil han føre oss stadig dypere inn i sannheten. Et hovedstikkord her er lydighet. Vi må adlyde Åndens stemme når han taler til oss gjennom Guds ord og leder oss i livet. Når Gud gir seg til kjenne, er det alltid først og fremst for å gi oss seg selv, sitt ord og sin vilje. Også gavene, utrustningen og manifestasjonene som Ånden gjerne vil gi, står alltid dypest sett i denne større sammenhengen. Vi må aldri skille nærværet fra Gud selv og hans vilje.

Jeg hevder at karismatikken i senere år er blitt veldig opptatt av slike ting som salvelse og kraft- og sfæreforestillinger. Med det mener jeg ikke å si at salvelse og åndelig atmosfære ikke er noe reelt. Det er det definitivt. At Guds nåde ligger over mennesker i form av en spesiell åndelig utrustning, er selve definisjonen på en nådegave. Og Jesus snakker for eksempel om freden som hans disipler har med seg og som hviler over et hjem (Luk 10,5–6). At åndsatmosfære er virkelig, vet jeg mye om av personlig erfaring. Det kan være under lovprisning og tilbedelse, når vi legger ned våre egne tanker og planer eller bare søker Guds nærvær i bønn og stillhet; rommet fylles av en guddommelig atmosfære der mennesker opplever at Gud taler, berører eller helbreder. Poenget mitt er at det er en avsporing å bli overdrevent opptatt av Guds nærvær og «åndsvirkeligheten» i og for seg. Vi mister det rette fokuset og havner i åndelig spekulasjon og klatring. Troens eneste kilde og mål er Gud selv. Bare ham skal vi tilbe, elske og tjene.

Nærværsteologiens paradoks

Den intense jakten på det manifesterte gudsnærværet skaper et merkelig paradoks: En bruker veldig store ord om Gud, men gjør ham i virkeligheten mindre enn han er. En vet nemlig på forhånd hvem Gud er og hvordan han skal handle, for han kommer alltid til oss i form av det gode og herlige nærværet. Nærværet kobles dessuten bare til en viss type gudserfaringer. Det er alltid det spesielle gudsnærværet vi oppfordres til å søke, som Guds faderlige berøring, profetisk åpenbaring, salvet atmosfære og kraftdemonstrasjoner.

Vi må spørre: Hvordan forholder vi oss til resten av livet om vi tenker at Gud først og fremst er i alt det ekstraordinære? Ifølge Bibelen fyller Gud alt med sitt nærvær. Han er nær alt han har skapt. Han er nær i naturen og i hverdagens små og store hendelser. Hele virkeligheten er en gave fra Gud. Når vi hele tiden er opptatt av det spesielle gudsnærværet, driver det oss lett inn i en splittet livsfølelse der bare bestemte erfaringer hører inn under Guds domene. Ellers i livet lever vi langt på vei som «praktiske ateister» og strever med å relatere det til Gud. Det høres fromt ut å søke mer av Gud så himmelen kan innta jorden, men dypest sett er dette en teologi som forteller meg at Gud ikke finnes der jeg er. Jeg må løfte meg opp for å trekke Gud ned. Men dermed trekkes jeg bort fra mitt eget hjerte, fra sannheten om meg selv, og fra mangfoldet og skjønnheten i livet. Så skjer det mange erfarer: Over tid blir spriket mellom visjon og virkelighet ikke til å leve med. Ikke få gir opp og blir likegyldige fordi Gud hele tiden er et annet sted enn der de faktisk lever. Noen ender opp med å miste troen og blir faktiske ateister.

Når tyngdepunktet ligger på det manifesterte gudsnærværet, blir vi helt avhengige av å erfare det. Og for å erfare det må vi innvie oss. Som jeg hørte en forkynner si: «Vi har Guds salvelse over våre liv når vi innvier oss til ham.» Eller en annen: «Gud venter på at vi skal bli et sted for hans nærvær.» Slike formuleringer er blitt så vanlige at vi nesten ikke reagerer på dem lenger. Det er som om vi fortsatt lever i den gamle pakt og går inn og ut av nærværet. Det underforståtte premisset er like slitsomt som det er ubibelsk og urealistisk: Vi skulle helst erfare gudsnærværet mer eller mindre nonstop, men hvorvidt vi gjør det, beror helt på vår innvielse og hunger etter Gud.

Kanskje tenker du: Også Broder Laurentius søkte Guds nærvær til enhver tid. Hva er da forskjellen på dette og det som Laurentius sa? Vi er igjen ved den tilsynelatende lille, men i virkeligheten helt avgjørende skjelningen jeg har vært inne på før: Det handler om å regne med Guds nærvær i alle ting, og å rette oppmerksomheten mot Guds reelle og objektive nærvær. Hva Gud måtte la oss oppleve og erfare, er til enhver tid opp til ham. Det er ikke gjennom flyktige erfaringer og stadige åndelige injeksjoner vi lærer Gud å kjenne, men ved å se på ham, bli i ham, elske ham og adlyde ham. Det handler ikke minst om å holde fast på det Guds ord sier om hvem vi er i Kristus. Det er en som er for meg, det er en som allerede har handlet, og det ligger helt utenfor meg selv!

Nøkkelen til Laurentius’ glede var vissheten om at Gud er nær under alle omstendigheter. Vi får ikke tak i denne gleden om vi hele tiden anstrenger oss for å finne Gud som om han var borte fra våre liv. Men den som gjør praktiseringen av Guds faktiske nærvær til sin første prioritet, kan oppleve underet: En begynner å se Guds finger i alle ting. Igjen og igjen blir en overveldet av Guds storhet og godhet. Det vokser fram en takknemlig glede over alt Gud gir og gjør – i det lille som i det store, i det gode og lette som i det vanskelige og smertefulle.

Når Gud blir borte

Om vi hele tiden jager etter det manifesterte gudsnærværet og det avhenger av vår innvielse om vi erfarer det – hva skjer da hvis Gud ikke kommer slik vi ventet? Også oppriktige kristne kan oppleve at Gud blir borte. En som har fortalt åpent om krisen den ensidige nærværsteologien skapte da han ble kastet ut i dette, er journalisten og forfatteren Erling Rimehaug. Han beskriver det slik:

Det satt dypt i meg en forståelse av at dersom det var rett fatt med meg som kristen, så ville Herren oppleves nær – og det ville være en god opplevelse. Derfor var det så skremmende å oppleve at Gud ble borte. Det måtte bety at noe var forferdelig galt med meg. Hvis Gud ikke ville være meg nær, så måtte jeg virkelig ha havnet på ville veier.⁵

Han fikk etter hvert hjelp – ikke minst ved å lese 1500-tallsmystikeren Johannes av Korset – til å innse at det er selve premisset som er feil: Gud er ikke bare i det nærværet som oppleves godt. Til alle tider har mennesker med en dyp og ekte tro opplevd å måtte gå i den åndelige skyggedalen, kastet ut i den skremmende opplevelsen av at Gud trakk seg tilbake. De kan ha erfart de sterkeste ting med Gud, men plutselig er det som om bryteren slås av. Gud synes helt fraværende og taus, det er som å være fullstendig sviktet av ham. For de fleste er det en forbigående prøvelse, men for noen går det dypere og er mer langvarig.

De som har vært igjennom dette, forteller at det var en forferdelig opprivende erfaring mens det stod på. Men mange sier at når de kom ut på den andre siden, var det paradoksalt nok med en gudskjennskap som gikk dypere enn før. Gjennom erfaringen av Guds tilsynelatende fravær, lærte de ham virkelig å kjenne. Den eksistensielle krisen løftet tilliten til Gud og hans makt til et nytt nivå. Job er prototypen når han ute av ildprøven sier: «Jeg vet at du makter alt. Ingen ting er umulig for deg når du vil det (…) Før hadde jeg bare hørt rykter om deg. Nå har jeg sett deg med egne øyne» (Job 42,2–5).

En manisk jakt på det opplevde og manifesterte herlighetsnærværet har det med å koble oss fra det som gjør Gud til Gud: at han er radikalt annerledes enn oss. Det kristne gudsbildet holder sammen to sider ved Gud i en spenningsfull, men uatskillelig enhet: Som den hellige er han barmhjertig, og som den barmhjertige er han hellig. Løser vi opp denne spenningen, skjer det gjerne noe finurlig. Vi ender opp med erstatningsbilder som egentlig er langt mindre barmhjertige, fordi vi skaper oss en gud som bare er en forstørret utgave av visse menneskelige egenskaper. Et av de klareste tegnene på at det bibelske gudsbildet er i ferd med å glippe for oss, er at vi slutter å snakke om Guds skjulte vesen, hans uutgrunnelighet, at hans tanker er høyt over våre slik som himmelen er høyt over jorden (Jes 55,9). Den dypeste og mest intime gudserfaringen kjenner også Guds skjulte vesen – hans fravær – fordi han er helt annerledes enn oss. Det er en distanse, det finnes friksjon, det bor også motstand i meg mot det som har med Gud å gjøre. Er vi bare opptatt av den Gud som åpenbarer seg, gjør vi ham til noe fullt ut forståelig, håndterbart og forutsigbart. Og plutselig befinner vi oss i en ganske subtil form for avgudsdyrkelse: Vi søker ikke lenger Gud som den han er, men for det han gjør og hele tiden lar oss oppleve.

Veien til mitt eget hjerte

Men en altoppslukende nærværsteologi risikerer også å koble oss fra det som gjør mennesket til menneske. En intens og umettelig jakt på mer av Gud kan i virkeligheten være en kamuflert flukt fra oss selv. Wilfrid Stinissen sier det provoserende tydelig:

Det finnes så mye flukt i vår streben etter «et åndelig liv». Flukt fra den konkrete, tilsynelatende banale virkeligheten som er fylt av Guds nærvær, til en kunstig tilværelse som svarer til våre ideer om fromhet og hellighet, men der Gud ikke finnes. Så lenge man selv vil bestemme hvor man venter å finne Gud, behøver man ikke frykte for å møte ham! Man møter bare seg selv, en retusjert utgave av seg selv. Ekte åndelig liv begynner først når du er beredt til å dø.⁶

Vi kan ikke møte Gud uten at vi møter oss selv – det vil si: vårt ekte selv. Men når Guds underfulle, hellige barmhjertighet møter mitt sanne selv, innser jeg at det er mye jeg må legge av for å vinne livet. Jeg må gi slipp. Jeg må overgi meg. Jeg må dø fra meg selv for å finne meg selv i ham. Dette er også en av grunnene til at Gud noen ganger lar oss oppleve at han tilsynelatende tar sitt nærvær bort fra oss. Stinissen forklarer:

Gud kjenner oss. Han vet hvor rotfestet vi er i oss selv, og hvor tilbøyelige vi er til å gjøre vårt eget jeg til sentrum for alt, til og med i vår kjærlighet. Han vet at om han altfor tidlig og altfor lenge lar oss kjenne hans gode nærvær, vil vi bli så fornøyd med vår egen kjærlighet til Gud at vi tenker mer på den enn på Gud. Ja, vi er faktisk slik innrettet at Guds mildhet kan få oss til å glemme Gud. Guds kjærlighet til oss tvinger ham til å tilsynelatende dra seg tilbake for at vår egenkjærlighet og stolthet ikke lenger skal ha noe feste (…) Først når egenkjærligheten er død, og sentrum er flyttet fra mennesket til Gud, kan han på nytt åpenbare seg for oss.⁷

Å forvente at Gud manifesterer seg nonstop er å bygge troen på falske forutsetninger. Det er ikke Guds pedagogikk for dette livet. Kristenlivets modus er tro. Gud vil fri oss fra vårt nedbøyde selv for å forme i oss sannheten og kjærligheten etter sin egen Sønns bilde.

Noe av det vi kan ha aller vanskeligst for å forstå, er at Gud vil være nær meg akkurat der jeg er, i de hverdagslige og ofte krevende og mislykkede omstendighetene mine. I virkeligheten er det ingen andre steder han kan møte meg. Jeg kan enten velge den åndelige fasaden og mitt retusjerte jeg – eller la Gud forme meg med de omkostninger det innebærer. Bare det siste er å velge livet. Bare det siste gjør meg til et ekte menneske. Bare det siste vil gjøre meg lik det sanne mennesket Jesus Kristus.

Kapittel 3

EVANGELIET – I BUNN OG GRUNN

Det finnes utvilsomt kristne som trenger å bli ristet ut av sløvheten. Men det er også en hel masse kristne som trenger å bli satt fri fra prestasjonstankegangen. Tro meg, noen av de beste folkene i menighetene våre er slitne. De trenger ikke å høre mer statistikk eller historier om hvor ille det står til i verden. De trenger å høre om Kristi død og oppstandelse. De trenger å høre om at vi er rettferdiggjorte ved tro uten lovgjerninger. De trenger å høre den eldgamle fortellingen enda en gang. For evangeliets hemmelighet er at vi faktisk gjør mer når vi hører mindre om hva vi trenger å gjøre for Gud, og mer om hva Gud allerede har gjort for oss.

~ Kevin DeYoung

On the good old gospel train?

«Kan vi ikke bare snakke om Jesus?» Hjertesukket kommer fra en god kamerat som blir matt av forkynnelse som kretser rundt alt vi skal gjøre for Gud, så blikket dras bort fra han som er troens opphavsmann og fullender. Fordi han i flere år var involvert i karismatikk som genererte konstant åndelig høyspenning, har han en egen evne til å gjenkjenne snikende prestasjonskristendom. «Gi meg Jesus, bare Jesus», synger vi i en av de mest populære lovsangene om dagen. Jeg tror ikke jeg er alene om å dra på litt ekstra når akkurat den sangen kommer opp på lerretet. Den setter oss i kontakt med en slumrende lengsel etter det grunnleggende; fornemmelsen av hvor mye som trekker oppmerksomheten vekk fra det viktigste: at Jesus får være Herre, frelser og venn. Det nakne evangeliet.

Tenk etter: Når hørte du egentlig sist noen utlegge – jeg mener brette ut – budskapet om forsoningen og Jesu død for våre synder, byttet der han tar det som er mitt, og jeg får alt som er hans? Jeg håper du har andre erfaringer enn jeg, men på meg virker «the good old gospel» å være på vikende front rundt omkring i våre menigheter og fellesskap, nærmest uansett farge. I stedet kler vi kristentroen opp som tidsmessig livsmestringsfilosofi. Forkynnelsen om synd og nåde skyves ut i periferien, fortrengt av bleke etterligninger à la «Gud-elsker-deg-som-du-er-og-vil-sette-deg-fri-til-å-bety-en-forskjell-i-verden». I virkeligheten skaper det et enormt vakuum. Og hvem forkynner i dag at nåden er så dyrebar at den kan koste deg alt? Til de grader har vi slått oss til ro med utvannede versjoner av evangeliet at vi kanskje ikke engang merker hva vi har mistet. Bevisstheten om innholdet i sentrale bibelske ord og uttrykk er gradvis blitt svekket. En stille utarming har funnet sted som over tid har løsnet båndene til de tradisjonelle trossannhetene. En ny generasjon har i mange tilfeller til gode å høre dem forkynt.

Gi meg Jesus! Men hvilken Jesus snakker vi om? Jeg stiller ikke spørsmålet for å provosere. Men svaret har store konsekvenser. Det er ikke det teoretiske svaret, i form av vår offisielle teologi eller bekjennelse jeg er mest opptatt av. Det avgjørende er hvilken Jesus vi forholder oss til i praksis.

Tapet av robust forankring i evangeliet er ofte like merkbart i karismatiske sammenhenger som ellers i kirken, selv om situasjonen her kanskje mest av alt er preget av forvirring og kryssende impulser. Jeg sier at et intenst fokus på gudsnærværet og Guds rike har flyttet koordinatene i det mentale skjemaet til mange karismatikere. Det påvirker også oppfatningen av Jesus og evangeliet. Vi søker Jesus så han kan berøre, helbrede, fylle, styrke, lede og forvandle oss. Vi tilber Kongen som manifesterer sin makt og herlighet. Vi ber ham om å åpenbare mer og mer av seg selv. Vi ønsker å kjenne at han elsker oss så det griper vårt innerste. Selvsagt er ikke noe av dette galt. Men det har skjedd noe foruroligende med prioriteringene. Tendensen til å legge monumental vekt på opplevelsen av Jesus her og nå – på den smaleste stripen av objektive trossannheter – er ofte til å ta og føle på.

Det er Jesus Kristus hos oss, i oss og gjennom oss det aller meste har begynt å handle om. Selvfølgelig vet vi hva han allerede har gjort for oss. Men saken er at vi nettopp forholder oss til det som en selvfølge. Det er noe vi sjelden oppholder oss ved særlig lenge. At Jesus tok på seg tjenerskikkelse, ble oss mennesker lik, sonet våre synder og sto opp igjen, har på mange måter blitt den store bakgrunnsfortellingen. Korset og forsoningen er et referansepunkt, men har i det store og hele liten betydning for hvordan vi tenker og snakker om livet med Gud. Det Jesus gjorde da han døde og sto opp for oss, er så å si adgangskortet til Guds rike, men er vi først innenfor, er det berøringen, inspirasjonen, kraften og ledelsen han gir, vi er mest opptatt av.

Det legges nye, sterke lag med farge på det når innflytelsesrike karismatiske miljøer med stor vekkelsestørst setter mer og mer fokus på hvordan åndsfylte kristne som innvier seg, kan bringe himmelen til jorden: «Som Jesus da han vandret på jorden, skal Guds rike komme gjennom oss og skape transformasjon!» Innpakningen kan tilsynelatende være veldig evangelisk. Et av favorittemaene er «vår identitet i Kristus»: Alt er fullbrakt og gjort ferdig av Gud! Gjennom Kristus er vi fullkomne og uten feil i Guds øyne! Men ser en nærmere etter, ligger nesten all vekten på de nye mulighetene dette har åpnet for oss. «Vår identitet i Kristus» betyr i praksis å ha Faderens velvilje og «favør». Det vil si å ha fått tilgang til strømmen av kraft, kjærlighet og åpenbaring fra himmelen, så vi kan leve i det overnaturlige og gjøre det umulige mulig. Jesu død og oppstandelse har åpnet porten til å kunne leve fra en høyere posisjon og komme inn i den guddommelige hensikten med vårt liv. Temaet synd og nåde er praktisk talt radert ut. Fordi Jesus har tatt et oppgjør med synden én gang for alle, skal vi ikke være opptatt av den, men konsentrere oss helt om å leve ut alle mulighetene Ånden gir oss. Når vi blir guddommelig forvandlet, og Kristus manifesterer seg gjennom oss, vil vi skape radikal forandring i verden.

Ofte blir dette akkompagnert av gjentatte antydninger om at «the good old gospel» ikke er nok, at det finnes noe mer vi ikke riktig har fått tak i ennå. «Kirken har altfor lenge forkynt et kraftløst evangelium!» sier en. «Guds rike må formidles med kraft!» Det snedige er hvordan slike formuleringer disponerer oss for å se smått på at evangeliet er Guds kraft til frelse (jf. Rom 1,16). Stadig oftere blir «evangeliet om frelsen» nå også spilt ut mot «evangeliet om Guds rike»: Det tradisjonelle evangeliet (om frelsen) er bare opptatt av at enkeltmennesker skal bli frelst fra synd og komme til himmelen, sier en. Det skaper en tilbaketrekningsmentalitet, i motsetning til «evangeliet om riket», som handler om at Gud vil bruke brennende kristne til å forandre verden når de vandrer i det guddommelige og har lært seg å leve ut fra et himmelsk perspektiv. Jesus forkynte selv «evangeliet om riket» og ville at Guds kongeherredømme skulle manifestere seg på jorden. Guds vilje skjer på jorden som i himmelen når de hellige bringer med seg hans forvandlende herlighetsnærvær. Men først må vi selv bli forandret ved at vi skjønner hvor stort potensial Gud ser i oss: «Når vi tror på Gud, blir vi frelst, men når vi forstår at Gud tror på oss, blir vi forvandlet.»

Hva er det egentlig som har skjedd her? På forskjellige måter insinueres det at evangeliet slik vi kjenner det, ikke holder. Det store Gud angivelig vil med oss nå, er å skape en forvandling som er noe annet og mer. Selve inngangsbilletten til himmelen er ordnet («når vi tror på Gud, blir vi frelst»), men vi trenger å bli transformert så vi kan begynne å operere kraftfullt i verden slik Gud ønsker det («når vi forstår at Gud tror på oss, blir vi forvandlet»). Det samme perspektivet gjemmer seg i formuleringer som denne: «Å få oss til himmelen er på langt nær så vanskelig som å få himmelen inn i oss.» Skatten i «the good old gospel» nedskrives, kraften det har til å forvandle blir usynliggjort. I virkeligheten har en kapret kjerneordet i den kristne tro på en måte som slår bunnen ut av hva det handler om. For hva er essensen i evangeliet? Jo, at det ikke står på oss. Men her har tingene så definitivt begynt å dreie seg om alt vi må gjøre. «Evangeliet om riket», slik det blir forstått her, betyr at vi som kristne skal løfte oss til nye åndelige nivåer. Ingen skal være i tvil om at Gud vil øse ut sine velsignelser. Men egentlig fungerer de bare som et stillas, et klatrestativ; det er laget slik at det rekker opp til himmelen, men jobben med å komme opp dit må vi gjøre selv.

Og hvilken Jesus er det vi står igjen med? Det Jesus gjorde for oss da han døde på korset, svelges opp av det han nå vil gjøre med og gjennom oss. Om hva en offisielt lærer er aldri så teologisk korrekt, er Jesus i praksis blitt et forbilde og en kanal til den himmelske verden. Alle prioriteringer tilsier at det ikke er å bli befridd fra syndens makt og konsekvenser som er menneskets største behov, men å oppdage og leve ut fra vår guddommelige hensikt og bestemmelse. Det er nemlig det som skaper den store forvandlingen.

Mønsteret i dette ligner påfallende på gnostisismen, en parasitt på den kristne tro som kirken i de første århundrene kjempet intenst imot. Gnostikerne så på Kristus som en utsending fra en himmelsk sfære, uten feil, en brobygger til den fullkomne himmelske verden, kommet for å gi overnaturlig støtte til mennesker som en slags underytende guddommer som trenger hjelp til å finne tilbake til sitt guddommelige opphav. Gnostikernes Kristus gir overnaturlig åpenbaring og mystisk innsikt, han snakker om riket som er inni oss og utenfor oss, og om å kjenne seg selv så en forstår at en er et barn av Faderen. Men han kom ikke for å gi gjenopprettelse til Guds syndige og feilende skapninger ved å dø på et kors og stå opp igjen.

Kristentroens grunnmønster: Kors og oppstandelse

Grunnmønsteret i autentisk kristendom er nettopp korset og oppstandelsen. Det er høydepunktet og kjernen i Jesu oppgave på jorden, og som gjør at vi og verden kan bli forløst. Det gir også selve definisjonen på hva det er å leve som kristen.

Jesu død og oppstandelse etablerer et forunderlig bytte som forandrer alt. På korset spør Jesus: «Vil du bytte med meg? Gir du meg det som er ditt, gir jeg deg alt som er mitt.» Han tilbyr seg selv til oss og sier: «Gi meg synden, sårene, slagget i livet ditt. Gir du meg det som er sant om deg, får du det som er sant om meg!» Han er fullkomment rettferdig – du er frikjent framfor Gud! Han er hellig – også du! Han er ett med Faderen – du får rett til å være Guds barn! I dette byttet ligger vår nye identitet. Å leve ut fra posisjonen vi har i Kristus er nøkkelen til all forandring. Det er ikke den store selvfølgeligheten. Det er ikke som i reklameslagordet: «Because I deserve it.» Det er Guds nådefulle mobilisering, uttenkt før tidenes morgen, for å kjøpe oss fri fra slaveriet under selvet, synden og døden som vi sitter så dypt fast i at vi aldri kunne hjelpe oss selv. Når vi tror og blir døpt, skjer byttet helt reelt.

Jesus sier: «Livet mitt er ditt. Nå gjelder det å bli hva du er!» Synden har skadet og deformert gudsbildet i meg. Jesus Kristus er det fullkomne Guds bilde som vil forvandle meg så jeg blir mer og mer som ham. Også forvandlingen som gjør meg mer lik Jesus – en livslang prosess – skjer etter mønster fra Jesu død og oppstandelse. Det i meg som står Gud i mot, har Jesus allerede tatt med seg på korset. Men de ødeleggende impulsene og handlingsskjemaene fra den gamle naturen er ikke dermed automatisk utradert. Jesu invitasjon om å bytte betyr at jeg korsfester dette sammen med ham, for at jeg kan leve det nye livet. Det gjør jeg ved å tale sant om det og vende meg bort fra det, og bli stående i den oppreiste Kristus som gir meg sin rettferdighet. Det handler om å virkeliggjøre det byttet som skjedde på korset hver eneste dag: Jeg gir ham det som er mitt – synden, sårene og slagget – og får tilbake alt som er hans. Det fører meg inn i et liv der jeg ikke lenger er syndens slave. Alt Kristus eier er mitt. Det er ikke en status jeg går inn og ut av avhengig av temperaturen på min åndelighet. Den rokkes heller ikke av hva jeg måtte føle og tenke om meg selv.

Hva med vekst og framgang i Guds rike? Det samme mønsteret gjelder også der: Prinsippet for hvordan Gud manifesterer sin underfulle kraft så det blir til liv og vekst for verden ligger gjemt i Jesu død og oppstandelse. I Andre Korinterbrev forklarer Paulus hvordan. Menigheten i Korint hadde tydeligvis begynt å tvile på om Paulus virkelig kunne være utsendt av Jesus – den seirende og herliggjorte kongen – siden han hele tiden møtte så mange problemer og vanskeligheter som apostel. Hvordan svarer Paulus? Jo, at svakheten og vanskelighetene han opplever nettopp er landingsplassen for Guds nåde og kraft i hans tjeneste. Igjen og igjen har han erfart at det er når han er svak, møter intens motstand, er utslått og uten egen styrke at Gud demonstrerer herlighetskraften gjennom ham (se særlig 2 Kor 4,7–12; jf. 1,8–10; 12,8–10). At han lever ut det samme mønsteret som Jesus – kors og oppstandelse – er selve tegnet på at han er hans tjener. Paulus’ liv og tjeneste er en utstilling av evangeliets hemmelighet: Nytt liv vokser fram gjennom død. Også Jesus sa det samme: «Hvis ikke hvetekornet faller i jorden og dør, blir det bare det ene kornet. Men hvis det dør, bærer det rik frukt» (Joh 12,24). At Jesus vant den ultimate seier gjennom å dø på korset, etablerer for alltid prinsippet at så lenge vi er på jorden, er suksesskriteriene i Guds rike 180 grader motsatt av hvordan vi naturlig tenker om tingene.

Endelig er Jesu død og oppstandelse en påminnelse om hva som er det store målet. Svakheten, sårbarheten og tvetydigheten er bare midlertidig. Jesus har oppstått som den første. Vår endelige bestemmelse er å følge ham og få den herligheten han eier. Fordi vi vet at den store oppstandelsesdagen kommer, kan vi oppgi, miste og dø her. I det vi snakker om her, har vi som vestlige kristne lett havnet i én av to grøfter. I en del tradisjonell protestantisk forkynnelse har det vært en sterk tendens til å si at alt på jorden er «kors og nød og trengsel», og at oppstandelsen bare ligger der framme. Men det er ikke poenget. Gud lar oss oppleve oppstandelseskraften i dette livet – og sterkest når vi er avhengige og svake. Gjennom Den hellige ånd har vi allerede smakt kreftene i det som skal komme. Men i dag befinner de fleste av oss i motsatt grøft: Med «vår bestemmelse» mener vi alt vi med himmelens hjelp kan få virkeliggjort i livet her nede. Det dominerer tankegangen på en måte som kutter over sammenhengen mellom livet nå og det store målet i himmelen der framme.

Jesus Kristus, korsfestet og oppstått, malt for våre øyne!

Gi meg Jesus – korsfestet og oppstått! Det er denne Jesus både vi og verden trenger. Han er mye mer enn et forbilde og en kanal til den himmelske verden. Han gir oss livet fordi han selv er livet. Det vi mer enn noe trenger i menigheten, er å få denne Jesus malt for øynene våre (jf. Gal 3,1). Vi trenger å forankres i sannheten om hvem han er og hvem vi er i han, det som kan ta blikket bort fra oss selv og våre prestasjoner, løfte oss og få oss til å bryte ut i takknemlighet og jubel: Stort er troens mysterium! Vi tenker vel vanligvis på evangelisten som en med nådegaven til å forkynne kjerneinnholdet i troen så nye mennesker blir frelst. Men i dag tror jeg vi trenger evangelisten like mye innad i menigheten!

En av den ondes nøkkelstrategier er å få Guds folk til å bli mer opptatt av det Jesus-livet fører med seg enn av Jesus selv. Det er så lett å gjøre evangeliet til et middel, som om det egentlige er noe annet og mer. Jo frommere dette «mer» er, desto vanskeligere er det å avsløre. Jesus Kristus, korsfestet og oppstått, er selve livet. Eier vi ham – og eier han oss – har vi alt. Et konstant fokus på innvielse, åndelig disiplin, strategier og metoder for å innta verden for Gud, er å sette menigheten i et hamsterhjul. Meningen var at vi skulle bevege oss fritt på en vei der vi går i gjerninger Gud har lagt ferdige, fordi vi allerede har alt i Kristus (Ef 2,10).

Jeg har hørt noen si: «Å gjenta evangeliet hele tiden gjør oss passive.» Muligens får de assosiasjoner til en forkynnelse om synd og nåde som er så stereotyp og forutsigbar at det får en bedøvende virkning. Evangelisten vi trenger i dag, må både vite hvor skoen trykker for mennesker i det 21. århundre, og kunne rive oss ut av selvfølgeligheten med ord og bilder som griper hjertet. Men jeg tror ærlig talt ikke at det gjør oss uvirksomme å plante røttene dypt i sannheten som setter fri. Da er problemet heller vår tendens til å gjøre evangeliet til noe innadvendt og privat.

Apostelen og kirkeplanteren Paulus kan verken beskyldes for å være uvirksom eller innadvendt. Etter mange år i tjenesten sitter han som fange og skriver: «Be om at de rette ordene må bli gitt meg når jeg skal tale, så jeg frimodig kan gjøre evangeliets mysterium kjent, det som jeg er sendebud for også mens jeg er i lenker. Be om at jeg ved evangeliet får frimodighet til å tale slik jeg skal» (Ef 6,19–20). Budskapet Paulus forkynner, er også det han selv lever på og av. Han som forkynner evangeliet, øser ikke fra noen annen kilde enn nettopp evangeliet. Der finnes frimodigheten, kraften, fornyelsen. I motgang og framgang vokste Paulus aldri fra evangeliet selv.

Vi trenger å høre evangeliet igjen og igjen. Hvorfor? Fordi det dypest sett er naturstridig. Den menneskelige ryggmargsrefleksen er å gå i fortjeneste- og prestasjonsmodus. Når vi er «påkoblet» og kjenner oss åndelig sterke, tenker vi gjerne: «Gjør vi ikke mye bra, er vi ikke ganske så dedikerte og fromme? Ja, så mye som vi står på for Gud, er han ikke egentlig forpliktet til å velsigne oss?» Det holder akkurat så lenge som vi er ovenpå, i flyten. I tider hvor det lugger, blir vi hjemsøkt av alt som mangler, gapet mellom ideal og virkelighet. Fallet i vår åndelige puls gjør oss motløse. Fester vi blikket på oss selv og vår «åndelighet,» skjer ett av to: Vi blir overlegne eller deprimerte. De fleste er skrudd sammen sånn at det over tid blir en svingende jojo-tilværelse.

Jeg tror Jerry Bridges treffer livsfølelsen i vår tid ganske godt når han skriver i boka Transforming Grace:

Slik jeg ser moderne kristendom, er de fleste av oss tilbøyelige til å basere vårt forhold til Gud på våre prestasjoner i stedet for på hans nåde. Har vi gjort noe bra – hva vi nå enn legger i det – forventer vi at Gud skal velsigne oss. Har vi ikke gjort det så bra, reduseres forventningene våre tilsvarende. I den forstand lever vi av gjerninger, ikke av nåde. Vi er frelst av nåde, vi vet det, men lever i realiteten av svetten fra våre egne prestasjoner. Dessuten gir vi oss selv og hverandre beskjed om å «prøve hardere». Vi ser ut til å tro at suksess i kristenlivet i bunn og grunn er opp til oss: Vår dedikasjon, vår disiplin, vår iver, med litt hjelp fra Gud langs veien. Med ordene våre aksepterer vi Paulus’ holdning: «Men ved Guds nåde er jeg det jeg er»(1 Kor 15,10), men vårt uuttalte motto er: Gud hjelper den som hjelper seg selv. Å innse at min daglige relasjon til Gud baserer seg på de uuttømmelige fortjenestene fra Kristus, er en veldig frigjørende erfaring som vekker gleden til live. Men det er ikke ment å være en engangsopplevelse; vi behøver å gjenta denne sannheten daglig.⁸

Et hovedproblem er at vi har så lett for å identifisere troen ensidig med vår bevissthetskraft. Men troen vokser aldri av å se på seg selv, men bare av det den griper – Jesus Kristus – og av å holde fast på det den da ser!

Evangeliet i en skamkultur

Hvis det ikke er korset og oppstandelsen som definerer vår kristne tro, trer gjerne idealene fra kulturen omkring oss inn i stedet. Det er ikke vanskelig å se at den ambisjonsdrevne og opplevelsessøkende karismatikken har fusjonert ganske uanstrengt med en av vår tids mest dominerende kulturelle myter. Den forteller oss at målet for livet er personlig tilfredsstillelse ved at vi som individer utvikler vårt unike potensial. Den som lever ut drømmen og får uttrykke sitt indre vesen og enestående følelse, er også den som vil sette avtrykk og bety en forskjell i verden. Ofte er det dette som setter forståelsesrammen i nykarismatisk forkynnelse for hva det betyr at Kristus er i oss. Han vil lede oss inn i vår hensikt, som er å oppnå vår drømmebestemmelse så vi kan forandre verden. Som kanaler for herlighetsnærværet overstrømmes hver og en av oss av Faderens velsignelser så vi oppdager og forløses i vår dypeste identitet og kan bli problemløsere og overvinnere.

Denne utvanningen av evangeliet i en blanding med tidsånden kan nok tilfredsstille en stund, men over tid vil virkningen av under- og feilernæringen begynne å vise seg. Under alt det tilsynelatende herlige stiger fornemmelsen av at trykket egentlig ligger på meg selv. En sier at evangeliet setter fri, men har i virkeligheten inngått partnerskap med en livsholdning der skammen følger som en skygge. For nettopp dét er selvrealiseringsfilosofiens vrangside. En norsk psykolog forklarer hvordan vår jakt på drømmene og på å virkeliggjøre oss selv har ført til framveksten av en moderne skamkultur:

I vår tids fremherskende individualisme gjøres vi stadig mer ansvarlige for hvordan vi er som personer og hvordan vi følelsesmessig opplever oss selv. Helst bør vi føle oss bra hele tiden, være på høyden. Dette har blitt idealet og kravet for mange, og når vi likevel ikke klarer å være så vellykkede som «de andre», kommer tanken snikende om at det er noe galt med oss og at vi har oss selv å takke.

Men ikke bare gripes vi av skam fordi vi ikke klarer å oppnå det perfekte; skammen blir desto dypere fordi vi i vårt samfunn ikke skal føle skam:

En av selvrealiseringens bivirkninger, eller ettervirkninger, er at bare det å ha skam er blitt skamfullt. Det forsterkes igjen av at andre skammer seg over vår skam. Resultatet er fremmedgjøring, tomhet, ustabil selvfølelse og en økt skamproduksjon i samfunnet.⁹

Evangeliet er at trykket ikke hviler på oss. Selvrealiseringsideologien sier: Forvandlingen kommer fra din bevissthet og indre kraft, og er derfor dypest sett ditt eget ansvar. I religiøse varianter handler det om gudsbevisstheten og guddomskraften i deg som hjelper deg til forløsning og forvandling. Men evangeliet forteller at vi allerede har fått alt uten betingelser, så vi kan bli fri til å glemme oss selv. Uansett hvor høyt og ofte vi gjentar at det er Gud og hans herlighet som forvandler oss – hvis det under et tykt lag av åndelig glasur hele tiden handler om forvandlingen du og jeg må oppleve eller demonstrere, innhentes vi av vår fortvilte tilbøyelighet til å sverme om vårt eget speilbilde. Den friksjonsløse nærværsteologien viser sitt janusansikt: Den lover oss herlig forvandling fra Gud, men styrer utenom det vi mest av alt trenger å befris fra, nemlig fangenskapet i oss selv. At Guds herlighet forvandler oss, skjer ifølge Det nye testamentet ved at vi speiler oss i en annen: «Og vi, som uten slør for ansiktet ser Herrens herlighet som i et speil, vi blir alle forvandlet til dette bildet, fra herlighet til herlighet, og dette skjer ved Herrens Ånd» (2 Kor 3,18).

Ekte kristendom er effektiv motgift mot de bedragerske stemmene fra skamkulturen. Derfor er det så tragisk når vi bytter ut det som er selve kuren med utvannet medisin som ikke kan hjelpe. I boka om Broder Laurentius – munken som hadde øvd seg i å leve nær Gud – finnes en nydelig setning: «Han var fullt klar over sine nederlag, imidlertid mistet han ikke motet av den grunn.» Et annet sted utdypes det slik: «Han lot seg ikke tynge av sine feil og nederlag, for – som han sa – når jeg mislykkes, innrømmer jeg det åpent, og sier: Slik er jeg, jeg kommer aldri til å bli annerledes dersom jeg overlates til meg selv. Mislykkes jeg ikke, takker jeg Gud, og bekjenner at det er Ham til ære.» Slik snakker bare en som er grunnfestet i sin posisjon i Kristus.

Hvordan tenker vi? Pendler vi ikke ofte mellom å bagatellisere synd og nederlag og piske oss selv fordi vi ikke er bra nok? Tidsånden sier at først og fremst dét er galt som gir meg dårlige følelser og hindrer livsutfoldelsen. Vi må for all del unngå å fokusere på det negative og alt som hindrer de positive energiene. Om vi er helt ærlige med oss selv, høres vår versjon av det Broder Laurentius sier sannsynligvis mer ut som dette: «Når jeg mislykkes, prøver jeg å tenke positivt og holde fasaden så godt jeg kan, men plager meg selv med skjulte selvbebreidelser. Jeg vet jo at slik er jeg, jeg kommer ikke til å bli annerledes.» Vi er i skammens og forstillelsens fengsel.

Hva er forskjellen på Broder Laurentius sin versjon og vår? To ting. For det første innrømmer Laurentius for seg selv at han mislykkes. Den som har naglet sitt indre fast i Guds nåde, kan gjøre det uten at skammen får en i sitt klemtak. Men for det andre sier han ikke: «Slik er jeg, jeg kommer ikke til å bli annerledes – punktum!» Han sier: «Jeg kommer ikke til å bli annerledes dersom jeg overlates til meg selv.» Nettopp fordi han vet at han ikke er overlatt til seg selv, tviler han ikke på at forandring skjer!

Noter

1Sverre Inge Apenes og Hans Christian Lier, Jeg er fri. Hans Christian Lier forteller til Sverre Inge Apenes (Luther Forlag, 1982).

2Broder Laurentius, Å venne seg til å leve nær Gud: Leveregler (Atheneum forlag, 1984).

3Ibid, s. 60.

4Aiden W. Tozer, The Pursuit of God (Ichthys, 2014), s. 44.

5Erling Rimehaug, «Det skremmende nærvær» i Over Alt: Tidsskrift for kristen spiritualitet og åndelig veiledning 21 (2009), s. 84–90 på s. 88. Rimehaug har også skrevet om disse tingene i bøkene Når Gud blir borte (Genesis, 2000; ny utgave Luther, 2013) og Tørsten gir lys – om åndelig lengsel og modning (Lunde, 2007).

6Wilfrid Stinissen, Fader – i dine hender … (Atheneum i samarbeid med Peterstiftelsen, 1994), s. 28.

7Ibid, s. 39–40.

8Jerry Bridges, Transforming Grace: Living Confidently with God’s Unfailing Love (NavPress, 2008), s. 9–10.

9Geir Berg, «Skammens kompass. Fire retninger i en skamproduserende tid» i Tidsskrift for norsk psykologforening 49:4 (2012), s. 360–64 på s. 360.