Stefan Gustavsson

SKEPTIKERENS GUIDE TIL JESUS

DEL 1:
OM EVANGELIENES TROVERDIGHET

LUTHER

Copyright © Lunde Forlag AS

Sinsenveien 25, 0572 Oslo

www.lundeforlag.no

Luther Forlag er en del av Lunde Forlag AS

Utgitt første gang på Luther Forlag 2014

Originalens tittel: Skeptikerns guide till Jesus Del 1. Om evangeliernas trovärdighet

Norsk oversettelse: Gerd Mathiesen

Omslag: Margareta Brisell Axelsson

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-531-4711-6 (ePub)

ISBN 978-82-531-4818-2 (trykt)

Der ikke annet er angitt, er bibelsitatene henter fra Bibelen 2011,

Det Norske Bibelselskap

Boken er utgitt i samarbeid med Damaris Norge, www.damaris.no

Til mine kolleger

på CredoAkademin og i Svenska Evangeliska Alliansen

– «my band of brothers» –

Ray Baker, Martin Helgesson, Jacob Rudolfsson,

Mats Selander og Mats Wall

Innholdsfortegnelse

Forord

1. Spiller historien noen rolle?

2. Jesus Christ Superstar – verdenshistoriens viktigste person

3. En ny bølge av kritikk

Sjekk damaris.no/Skeptikerens-guide-til-Jesus for aktuelle ressurser til refleksjon, gruppesamtaler og undervisning.

Forord

Velkommen til Skeptikerens guide til Jesus.

Å være skeptiker kan bety forskjellige ting. Filosofisk sett er skeptisisme en holdning som betviler muligheten til kunnskap. Den holdningen har jeg problemer med ettersom den i seg selv er inkonsekvent. Kan man vite at man ikke kan vite?

Bak ordet skeptiker finnes det greske ordet skeptikoi, som betyr en som søker eller spør. Det er bedre. Det er viktig at vi undersøker og stiller kritiske spørsmål for å nå ny kunnskap. Vi trenger, som det heter, å snu på enhver stein.

Denne boken er en guide for deg som er skeptiker, for deg som søker eller stiller spørsmål om de historiske realitetene bak Jesus fra Nasaret. Har han eksistert? Hva finnes av kildemateriale om ham? Hvor pålitelig er det? Dette er avgjørende bakgrunnsspørsmål for dem som lurer på hvem Jesus var, hva han sto for og hvordan livet hans var.

Min historie

Relasjonen til kildematerialet om Jesus går for min del langt tilbake i tid. Tekstene i Det nye testamentet ble tidlig mine følgesvenner og samtalepartnere; jeg har lest dem utallige ganger.

På 1980-tallet var jeg student ved Lund-universitetet og fikk muligheten til å studere dem akademisk og lese dem på gresk, det språket de opprinnelig ble skrevet på. Siden har jeg hatt anledning til å lese og diskutere tekstene på CredoAkademin i Stockholm og gjennom forelesninger og debatter på universiteter og høgskoler rundt om i Sverige, Norden og ute i Europa i over tjue år. Det har gitt meg muligheten til å snu på de aller fleste steinene.

Nye akademiske trender

Det lar seg vanskelig gjøre å skrive om kildene til vår kunnskap om Jesus uten å komme inn på utviklingen i den akademiske verden.

I mange hundre år gikk man på universitetene ut ifra at både evangeliene og de øvrige tekstene i Det nye testamentet var pålitelige ettersom de ble ansett som inspirert av Gud. Dermed var spørsmålet om sannhetsgehalten avgjort på forhånd. En nærmere undersøkelse av relasjonen mellom hva tekstene påsto og hva som de facto hadde hendt i historien, var dermed ikke nødvendig.

På 1700- og 1800-tallet endret dette seg gradvis, med dramatiske resultater. Med Francis Shaeffers formulering gikk man fra å betrakte universet som et «åpent system av årsak og virkning» til å se det som et «lukket system av årsak og virkning».¹ Gud ble oppfattet som mer distansert og likegyldig for verdenshistorien, og etter hvert ble han fullstendig fjernet. Tanken om at under er mulig, ble avvist – likeledes tanken om tekstenes guddommelige inspirasjon. Det nye testamentet ble i stedet studert «som hvilken som helst annen bok», med samme tilblivelseshistorie og samme kjennetegn som andre tekster.

Problemet var at befrielsen fra det som ble opplevd som en tusenårig kirkelig tvangstrøye, førte til ytterligheter på motsatt side. Om tekstene tidligere ble ansett som sanne, ble utgangspunktet nå at de var falske. Om de tidligere var inspirert av Gud, ble de nå betraktet som myter eller senere konstruksjoner med en svak eller ingen kobling til hendelser i historien. Dette var innledningen til en lang periode i den akademiske verden med kritikk og mistenksomhet som det naturlige utgangspunktet. Man hevnet flere hundre års dogmatisk tro gjennom å drive kritikk og motsigelser til det ekstreme. Den som leser Bauer, Schweitzer eller Bultmann – for å nevne tre innflytelsesrike navn fra forskningshistorien – møter ikke en forståelse av tekstene som «hvilke som helst andre tekster fra antikken»; det man møter er en dogmatisk skeptisisme, en hyperkritisk innstilling. I de fleste tilfeller gjelder jo prinsippet om at et vitne er uskyldig til det motsatte er bevist. Men ikke når det gjelder tekstene i Det nye testamentet. Som den engelske evangelieforskeren R.T. France har sagt: «… fra alle hold forsikres det at tekstene må betraktes som skyldige til det motsatte er bevist».²

I lang tid var altså grunnholdningen at tekstene tar feil til det motsatte kan bevises. Norman Perrin, en amerikansk forsker, skrev det slik i 1967:

Det er klart vi må spørre oss selv om et utsagn skal tilskrives den tidlige menigheten eller den historiske Jesus. Med tanke på den synoptiske tradisjonens art [det vil si tradisjonene fra Matteus, Markus og Lukas] hviler bevisbyrden på den som hevder at utsagnet er autentisk.³

De akademiske studiene mine i Lund på 1980-tallet var hovedsakelig preget av dette skeptiske perspektivet. Men en del svakhetspunkter begynte å komme opp til overflaten. Yngre forskere spurte: Om vi nå skal studere tekstene «som hvilke som helst andre tekster», hvorfor skal vi da gå ut fra at de har feil? Slik studerer ikke historikere andre tekster fra antikken.

Allerede i 1963 – fire år før Perrins sitat ovenfor – hadde A.N. Shervin-White, som var historiker ved Oxford universitet med fokus på antikkens Roma, notert følgende:

Det er forbløffende hvordan tilliten til gresk-romerske historikere har økt, parallelt med at framtidstroen og optimismen innen 1900-tallets forskning på evangeliefortellingene – til tross for at de utgår fra minst like lovende materiale – har minket i og med utviklingen av formkritikken … At evangeliene med gresk-romersk bakgrunn ikke bekreftes i like høy grad som Apostlenes gjerninger kommer av … forskjeller i ytre, regionale omstendigheter. Så snart Kristus kommer inn under den romerske innflytelsessfæren i Jerusalem [for eksempel under Herodes og Pontius Pilatus] begynner også bevisene. Når det gjelder Apostlenes gjerninger [som er skrevet av Lukas] er den historiske bekreftelsen overveldende.⁴

I løpet av de siste årene på universitetet oppdaget jeg på biblioteket en nyskrevet serie – seks store bind under fellesbetegnelsen Gospel Perspectives – som staket ut en ny, åpen og nysgjerrig tilnærming til tekstene.⁵ Den er hovedsakelig skrevet av engelske og amerikanske forskere med i dag velkjente navn som Richard Bauckham, Paul Barnett, Donald Carson, Craig Blomberg, William Lane Craig, R.T. France, David Wenham med flere. Utgangspunktet deres var å studere kildematerialet om Jesus på samme måte som vi studerer andre tekster fra antikken. Jeg leste hele serien i strekk!

De siste trettito årene har det virkelig skjedd store forandringer innen den nytestamentlige forskningen. Det hyperkritiske perspektivet finnes fortsatt, blant annet gjennom den amerikanske forskergruppen som gikk under navnet «Jesusseminaret», som var aktiv på 80- og 90-tallet og var frontet av forskere som Robert Funk, John Dominic Crossan og Marcus Borg. Den svenske og skandinaviske debatten har ofte vært preget av dette og lignende negative perspektiver. Men internasjonalt, ikke minst via engelske og amerikanske forskere, har det vokst frem en mer konstruktiv holdning. Det er dette nye sporet jeg kommer til å følge.

Et av poengene i boken er å sammenstille kildematerialet om Jesus på den ene siden og annet historisk materiale fra antikken på den andre siden. Det nye testamentet skal studeres som hvilke som helst andre historiske tekster. En slik sammenstilling setter tekstene i Det nye testamentet i et overraskende og veldig interessant lys, noe du kommer til å oppdage om du leser videre.

Det overordnede spørsmålet gjelder kildematerialets natur: Er tekstene om Jesus kun religiøse påstander, eller er de konstruksjoner skapt i ettertid for å legitimere en allerede fremadstormende religiøs institusjon – eller går de tilbake til personer som har sett dette med egne øyne? Som den klassiske replikken lyder i brødrene Marx-filmen Duck Soup fra 1933: «Ok, hvem skal du tro på, meg eller dine egne øyne?»

Som det fremgår i boktittelen er dette del 1 av et verk i to deler, der del 2 kommer til å ta for seg spørsmålene om Jesu person og liv: hans identitet, lære, død og oppstandelse.

Boken har blitt til i løpet av intense studieperioder i Trunnagården i Orsa, ved forskningsinstitusjonen Tyndale House i Cambridge og i Krukmakarens hus i Visby – steder som i dag gir meg fantastiske assosiasjoner.

Saltsjö-Boo, oktober 2013

Stefan Gustavsson

Noter

¹Francis Shaeffer, He Is There and He Is Not Silent (Carol Stream, IL: Tyndale House 2001), s 65–66

²R.T. France, «The Authenticity og the Sayings of Jesus» i History, Criticism & Faith, red av Colin Brown (Inter Varsity Press 1976), s 107

³Normann Perrin, Rediscovering the Teaching of Jesus (New York: Harper & Row 1967), s 39

⁴A.N. Sherwin-White, Roma Society and Roman Law in The New Testament (Oxford, 1963), s 107

⁵Gospel Perspectives 1–6. Red av R.T. France, Davis Wenham, Craig Blomberg (Sheffield: JSOT Press: 1981–1086)

Kapittel 1

Spiller historien noen rolle?

«Å være en kristen er å tro på historien.» Slik begynner en artikkel i magasinet First Things som jeg nettopp leste.

Å være en kristen er å tro på historien.

Tenk på Bibelen. Alle de store verdensreligionene har hellige bøker: Koranen, Bhagavadgita eller Konfucius’ analekter. Det disse hellige tekstene har til felles, er at de i hovedsak er visdomslitteratur. De er samlinger av edle læresetninger som har til hensikt å hjelpe oss å leve etisk og finne den rette veien til fred eller lykke eller opplysning.

Bibelen har også til hensikt å gjøre mennesker vise. Men den gjør også mer … Bibelens utgangspunkt er annerledes sammenlignet med alle andre hellige skrifter. De første ordene er: «I begynnelsen …»¹

Dermed er ballen begynt å rulle. En historie har begynt, som siden fortsetter å utvikle seg dag for dag. Det gamle testamentet handler om historiske personer – Abraham, Moses, Rut, Ester, David, Daniel og mange flere – som vandrer med Gud. Det handler om et folk, Israels folk, som Gud utvalgte til å være det folket som alle folk skal bli velsignet gjennom. Tekstene i Det gamle testamentet er fylt av mennesker, historiske hendelser, konger og kriger, navn, årstall og geografi.

Historien fortsetter inn i Det nye testamentet. Når evangelisten Lukas skal introdusere Jesu virke, navngir han sju personer, fem steder, fire embeter og ett årstall!

I keiser Tiberius’ femtende regjeringsår, mens Pontius Pilatus var landshøvding i Judea og Herodes var landsfyrste over Galilea, hans bror Filip over Iturea og Trakonitis, og Lysanias over Abilene, og mens Annas og Kaifas var øversteprester …²

Det går ikke an å være kristen uten å tro på historien. Bare tenk på den apostoliske trosbekjennelsen: I tillegg til Jesu navn inneholder den ytterligere to navn på historiske personer – Maria og Pontius Pilatus. Kristen tro hører ubønnhørlig sammen med en ung kvinne fra Nasaret, en hardfør romersk stattholder i Jerusalem og de historiske hendelsene som bandt dem sammen.

Artikkelen i First Things uttrykker det slik:

Kristen tro innebærer at man tror spesifikke ting om historien og om vår plass i den. Vi bekjenner oss ikke bare til inkarnasjonen. Vi bekjenner at vi tror at Gud ble menneske på et spesielt tidspunkt og på et spesielt sted. Pontius Pilatus og Maria nevnes i trosbekjennelsen. Referansen til Maria, hans mor, garanterer hans menneskelighet, og referansen til Pilatus, som dømte ham til døden, garanterer hans historisitet.³

Kristen tro er ikke luftige ideer i det blå eller utilgjengelige dype mysterier; den handler om noe som har skjedd i historien. Det er ikke universelle prinsipper eller åndelig innsikt som står i sentrum. Nei, det handler om evangelium, som opprinnelig er et gresk ord for gode nyheter. Noe nytt og positivt har skjedd!

Kristen tro handler om ett enkeltindivid i menneskeheten – Jesus fra Nasaret – som gikk omkring på virkelige steder på jorden og omga seg med virkelige mennesker. Han ble født i Betlehem, vokste opp i Nasaret, bodde i Kapernaum som voksen og ble henrettet i Jerusalem.⁴ Huset som hans nærmeste venn Peter bodde i, har man med stor sannsynlighet funnet ved utgravninger i nettopp Kapernaum.⁵

Dermed åpner kristen tro seg for etterprøvning. Den kan granskes, og resultatet kan evalueres. Budskapet bygger ikke på et blindt «tro på det eller forkast det», men det finnes en innebygd mulighet for å undersøke sannhetsgehalten. Historiker John Dickson sier:

Kristen tro hevder å være forankret i historien. Til forskjell fra de hinduistiske tekstene Upanishadene som fokuserer på individenes sammensmeltning med Brahman, eller de buddhistiske tekstene i Tripitaka som betoner selvets og lidelsens utslettelse, eller de muslimske tekstene i Koranen som sentrerer rundt spørsmål om hva underkastelse under Gud innebærer, så handler Det nye testamentet om en rekke hendelser som fant sted i Palestina⁶ mellom ca. år 5 f Kr og år 30 e Kr. Dette gjør kristen tro åpen – noen ville si sårbar – for spørsmål … Det er som om kristen tro legger hodet på hoggestabben for offentlig granskning.⁷

Dette er vesentlig: Kristen tro er åpen og sårbar. Det ligger i dens natur å være gode nyheter. Om det ikke har skjedd – om Jesus ikke hadde eksistert eller ikke hadde kommet med påstander om seg selv eller om han aldri sto opp fra de døde – får det konsekvenser. Dersom forankringen i historien ikke skulle være til stede, burde den kristne kirken i anstendighetens navn demontere seg selv.

Noter

¹Charles J Chaput, «Renewing the Church, Converting the World.» First Things, september 2007. http://firstthings.com/onthesquare/2007/09/renewing-the-church-converting

²Luk 3,1-2

³Chaput, «Renewing the Church, Converting the World»

⁴For Kapernaum, se Matt 4,13

⁵Se f.eks. James H Charlesworth, Jesus and Archaeology (Grand Rapids: Eerdmans 2006), s 49–50.

⁶Det nye testamentet anvender betegnelsene Judea og Galilea for de områdene hvor Jesus hovedsakelig virket. I historisk og teologisk litteratur anvendes disse begrepene og begrepene Palestina, det jødiske Palestina eller Israel om hverandre. Jeg bruker alle begrepene uten at det innebærer å ta stilling i den nåværende konflikten i området.

⁷Joh Dickson, The Christ Files: How Historians Know What They Know About Jesus (Grand Rapids: Zondervan 2010), s 16

Kapittel 2

Jesus Christ Superstar – verdenshistoriens viktigste person

Hvorfor bry seg om Jesus fra Nasaret? Hva kan en av antikkens mennesker bety for oss som lever i det tjueførste århundret? Avstanden mellom oss og Jesus er så stor – tidsmessig, kulturelt og teknologisk – at vi spontant tenker at hans liv aldri kan bli mer enn en kuriositet for oss. Men den reaksjonen kan være forhastet. Det finnes minst to tungtveiende grunner til å interessere seg for Jesus.

Den første grunnen gjelder hans faktiske innflytelse på historien, som strekker seg helt inn i vår tid og påvirker våre liv. Jaroslav Pelikan (1923–2006), berømt historiker ved Yale University i USA og kjent for sin bok Jesus Through the Centuries, sier:

Uansett hva noen personlig synes eller tror om ham, så har Jesus fra Nasaret vært den mest dominerende skikkelsen i den vestlige kulturens historie i nesten to tusen år. Om det fra den historien ville vært mulig å plukke bort hver metallbit som bærer spor av hans navn med en slags supermagnet, hvor mye ville da bli igjen? Det er hans fødsel som for majoriteten av menneskeheten daterer kalenderen, det er hans navn som millioner av mennesker tar i bruk når de banner, og det er i hans navn millioner av mennesker ber.¹

Den irske historikeren William Lecky (1838–1903), som selv var en sterk kritiker av den kristne kirken, pekte likevel på den unike betydningen som Jesus har hatt for menneskeheten. Han påstår følgende:

[Jesus] har ikke bare vært et forbilde for de høyeste dydene, men også den sterkeste stimulansen for utøvelsen av dem. Hans karakter har hatt så stor innflytelse at det i sannhet kan sies at de enkle skriftene om tre års aktivt liv har gjort mer for å fornye og forandre menneskeheten enn hva alle filosofers utlegning og moralisters formaninger har avlet til sammen.²

Historikeren Kenneth Scott Latourette (1884–1968) istemmer: «I løpet av århundrene har bevisene akkumulert seg: målt ut fra effekten på historien er Jesu liv det mest innflytelsesrike som har vært levd på denne planeten.»³

Sporene etter Jesus er synlige overalt i Vesten i dag. Ikke bare på den måten at det i sentrum i hver by og på hvert tettsted reiser seg et stort bygg til hans ære, men det er også slik at mange av de grunnleggende og mest respekterte institusjonene i vårt samfunn i høy grad er inspirert av ham. Sosiologen Rodney Stark har vist hvordan universitet og vitenskap, rettsvesen og demokrati, frihandel og økonomisk utvikling har vokst frem ut ifra kristen tro. Han skriver: «Vestens fremgang, inklusiv vitenskapens fremvekst, ble bygget på religiøs grunn og båret frem av mennesker som var kristne.»⁴ Den velkjente ateistiske filosofen Jürgen Habermas istemmer:

Universelt likeverd – hvorfra vi har hentet ideene om frihet og sosial solidaritet, om liv i selvbestemmelse og frigjøring, om den enkeltes moralske samvittighet, om menneskerettigheter og demokrati – er en direkte arv fra den jødiske etikkens rettferdighet og den kristne etikkens kjærlighet … Fortsatt finnes det ingen alternativer til det.⁵

Eller tenk på helsevesenet og omsorgen for den svake. Hvor kommer det fra? Ikke mange vet at ordet lasarett har å gjøre med Lasarus. Han figurerer i en lignelse som Jesus forteller: Han var en fattig tigger, full av sår. Den rike naboen hans vegret seg for å hjelpe ham, og han døde i fattigdom og elendighet: «… Hundene kom til og med og slikket sårene hans».⁶ Helsevesenet har sine røtter i Jesu omsorg for de syke og i hans kritikk av menneskets hjerteløshet. For å sitere hans kjente domsord: «For jeg var sulten, og dere ga meg ikke mat; jeg var tørst, og dere ga meg ikke drikke; jeg var fremmed, og dere tok ikke imot meg; jeg var naken, og dere kledde meg ikke; jeg var syk og i fengsel, og dere så ikke til meg.»⁷

Professor i sosiologi, Alvin J. Smith, sier:

Den påtakelige mangelen på medfølelse for syke og de som led hos grekerne og romerne er blitt lagt merke til av mange medisinhistorikere. Fielding Garrison, lege og historiker, sier at før Kristi fødsel «ble ikke sykdom og ulykke møtt med medlidenhet. Det er på grunn av kristendommen at vi i stor skala har begynt å hjelpe mennesker som lider.»⁸

Det går ganske enkelt ikke an å forstå den verden vi lever i i dag uten å interessere seg for Jesus. Visst kan vi forsøke å tone ned hans betydning gjennom å anvende uttrykk som fvt. og evt. (før vår tidsregning og etter vår tidsregning) i stedet for f.Kr og e.Kr.⁹ Men det hjelper lite om vi ønsker å komme unna Jesus. Det vekker bare spørsmålet: Hvorfor begynner vår tidsregning som den gjør, på akkurat det tidspunktet? Svaret sier seg selv: Vår tidsregning starter ikke på et tilfeldig tidspunkt i historien. Den begynner med Jesus fra Nasaret. Hvorfor det? Det er fordi han er den hittil mest omveltende personligheten i menneskets historie.

Sverige og Norge regnes i dag som noen av verdens mest sekulariserte land, og Jesus fra Nasaret har, sett utenfra, tilsynelatende lite med vår hverdag å gjøre. Samtidig lever vi fortsatt store deler av livet i etterdønningene etter ham: Vi strukturerer året ut ifra hendelser i livet hans og feirer jul (hans fødsel), drar på skiferie i påsken (hans død), og gifter oss i pinsehelgen (da vennene hans fikk Den hellige ånd). Her oppe i vikingland har vi navn som Peter, Jakob, Johannes, Stefan, Maria, Elisabet … fordi hans venner og slektninger het det. Musikken, litteraturen, kunsten, teateret osv. har i mer enn tusen år fått næring fra og funnet fotfeste i ham og de bibeltekstene han hører sammen med.

Det er et spørsmål om allmenndannelse; det går simpelthen ikke an å være et oppvakt og reflektert menneske i Vesten uten å måtte forholde seg seriøs til Jesus fra Nasaret.

Grotter på Mars eller radon i Hässelby?

Den andre grunnen for å interessere seg for Jesus er hva han påsto om sin egen identitet. Om vi skal forstå rekkevidden av dette må vi først minne oss om at det finnes to slags sannheter. De er forskjellige, ikke i sannhetsgehalt, men i betydning. La meg illustrere det med et par eksempler. For noen år siden skrev avisene at en romsonde fra NASA har registrert tegn på noe som kan være sju grotter på Mars.¹⁰ Det er enten korrekt eller ukorrekt: enten finnes det grotter på Mars, eller så finnes det ingen grotter der. Men denne sannheten har ingen betydning for mitt liv – grottenes eksistens påvirker meg ikke.

For noen år siden var jeg og min kone på jakt etter et hus i Stockholm. Vi hadde leid en bolig noen år og kjente at det var tid for å finne noe eget. Hver helg gikk med til å lete etter et passende hus, og vi ble mer og mer frustrerte. Enten var husene trivelige, men til en pris som langt oversteg vår økonomi, eller så var prisene overkommelige, men huset fullstendig uinteressant. Til slutt fant vi et hus som imøtekom både vårt behov som familie og vår økonomi – og gleden var stor. Men det var en hake; en radonrapport viste funn av høye radonverdier, en giftig gass som ved langvarig eksponering kan være dødelig, og som siver opp av bakken eller kommer fra enkelte bygningsmaterialer. En annen rapport hevdet at huset var radonsanert og derfor ufarlig. Men saneringen hadde blitt utført en del år tilbake, derfor bestemte vi oss for å foreta en ny kontroll parallelt med at salgsprosessen fortsatte. Vi hadde en tidsfrist i banken klokken ti en bestemt dag da kontrakten skulle underskrives og huset bli vårt.

Sent kvelden i forveien kom meldingen fra den nye radonundersøkelsen. Huset inneholdt dødelige doser av radon! Dette var ikke grotter på mars – det var en sannhet med direkte konsekvenser for våre liv. Vi kunne umulig flytte inn i det huset med tre små barn! Vi ringte megleren neste morgen og avbrøt kjøpet.

De fleste av antikkens mennesker er som grottene på Mars. Sannheten om deres liv, uansett hva det er, har ingen direkte betydning for oss. Deres liv kan være av interesse for historikere, og det er helt sikkert mye vi kan lære av dem, men i bunn og grunn forblir likevel de fleste av dem som grottene på Mars.

Men det finnes ett unntak: Jesus fra Nasaret. Det henger sammen med hans påstander. Dersom det han sier om seg selv, er sant, da er han ingen grotte på Mars – da er han radon! Ikke i den forstand at han er skadelig, men i den forstand at han på en reell måte berører våre liv.

Han påstår å være det unike kontaktpunktet mellom Skaperen av denne verden og oss som skapte individer. Han påstår at han er alle menneskers dommer, at hvert menneske er på en reise som før eller senere slutter fremfor ham og hans evaluering av våre liv. Han påstår at han kan møte våre dypeste lengsler, vår største nød, vårt moralske forfall, vår indre tomhet … Ja, han mener at han selv er Gud som har kommet i menneskelig skikkelse og derfor er den eneste som kan hjelpe oss. Har han rett, er det den ytterste dårskap å ignorere ham.

Legg merke til følgende to ting:

For det første er Jesu påstander unike. Ikke noe menneske, verken før eller siden, har på alvor hevdet det som han sier om seg selv. Mange har gjort krav på å være sendt av Gud, at de formidler et budskap fra Gud eller at de kan vise veien til Gud. Jesus mener at vi, gjennom ham, får direktekontakt med Gud – at vi står fremfor Gud selv.

For det andre er denne påstanden ikke sann bare fordi den er større enn andres påstander eller fordi det fremføres offentlig. Slett ikke. Påstander må undersøkes. Dersom Jesus aldri fremla disse påstandene, eller dersom han ikke har dekning for påstandene, bør han, sammen med andre sjarlataner i religionens verden, med all respekt ignoreres av oss.

Har han derimot rett, forandres alt.

Noter

¹Jaroslav Pelikan, Jesus Through the Centuries: His Place in the History of Culture (New Haven: Yale University Press 1999), s 1

²W.E.H. Lecky, History of European Morals from Augustus to Charlemagne. 2. (New York: D Appleton & Co 1877), s 8–9

³Kenneth Scott Latourette, «The Christian Understanding of History». The American Historical Review, 54 (1949):2

⁴Rodney Stark, The Victory of Reason; How Christianity Led to Freedom, Capitalism and Western Succes (New York: Random House 2005), s xi. Se også Rodney Stark, For the Glory of God: How Monotheism Led to Reformations, Science, Witch-Hunts and end of Slavery (Princeton, NJ: Princeton University Press 2003)

⁵Jürgen Habermas, «A Conversation About God and the World». Time of Transitions (Cambridge: Polity Press 2006), s 150.

⁶Luk 16,21

⁷Matt 25,42–43

⁸Alvin J. Smidt, How Christianity Changed the World (Grand Rapids: Zondervan 2004), s 130–131

⁹Se for eksempel på dateringene hos Lena Einhorn, Vad hände på vägen till Damaskus? På spaning efter den verklige Jesus från Nasaret (Stockholm: Prisma 2006)

¹⁰SvD den 21. september 2007

Kapittel 3

En ny bølge av kritikk

Jesus har alltid vært omstridt, og hans identitet blir stadig diskutert. Mange i hans samtid stilte seg kritisk til ham, mens andre beundret ham. Spørsmålet om hans identitet ble derfor besvart på vidt forskjellige måter helt fra begynnelsen av. Følger vi Matteusevangeliet møter vi minst fem forskjellige måter å forstå hans person på – i en stigende skala fra det lavest tenkelige til det høyst tenkelige.

Samtidens syn på Jesus:

• Satans håndlanger

• Snekker

• Profet

• Davids sønn

• Guds sønn

For det første mener visse betraktere at han er en ond person; han får sin kraft fra «demonenes fyrste Beelsebul», fra «Satan».¹ For det andre mener noen på hans hjemsted at han først og fremst skal forstås ut ifra sin enkle familiebakgrunn. Det er ikke noe merkelig med ham; han er jo «tømmermannens sønn».² For det tredje mener enkelte at han virkelig er en budbærer, en profet, sendt av Gud: «Noen sier døperen Johannes, andre Elia og andre igjen Jeremia eller en annen av profetene.»³ For det fjerde mener de som personlig møter hans helbredende kraft at han er mer enn en profet; han er «Davids sønn», den lovede Messias.⁴ Og for det femte mener disiplene hans, som lever side ved side med ham, at han ikke bare er Davids sønn; gradvis men ubønnhørlig dras de mot konklusjonen at han i sannhet er «Guds sønn».⁵

For den fremvoksende kristne bevegelsen fortsatte spørsmålet om Jesu identitet å være det stadig tilbakevendende punktet, for ikke å si brennpunktet. Paulus skriver om dem som «kommer og forkynner en annen Jesus enn ham vi har forkynt».⁶ Kritiske stemmer kunne høres fra mange hold. Den jødiske synagogen mente at Jesus – som ble korsfestet og fornedret av hedninger – umulig kunne være Messias. De romerske myndighetene krevde at man bekjente keiseren og ikke Jesus som Herre. Og den fremvoksende gnostiske bevegelsen forsøkte å legge beslag på Jesus som åndelig mester, men avviste ham som fysisk menneske.

Til tross for kritikk, og til tross for bølger av tidvis ubeskrivelig terror mot de kristne, fortsatte bevegelsen å fare frem som et skred de to første århundrene. Denne raske veksten gjorde at situasjonen gradvis endret seg, og i det tredje århundret ble kristen tro først tillatt og siden en offisielt påbudt religion. Dermed stilnet kritikken smått om senn, og forfølgelsene tok slutt. I stedet fulgte nesten 1500 år av kristen dominans og kritikken av Jesus trådte av naturlige årsaker i bakgrunnen. Men ikke for godt.

Forsvarsmuren har slått sprekker

Fra og med opplysningstiden på 1700-tallet ble situasjonen en helt annen. Gradvis vokste det frem en sterk kristendomskritikk, og mange intellektuelle – filosofer, forskere, forfattere – forlot den kristne tro og ble deister og etter hvert naturalister. Kritikken vokste mot Guds eksistens, Bibelens gudsbilde, troen på mirakler, tanken på dom og straff, kirkens maktmisbruk med mer. Etter hvert hørtes kritikken ikke bare fra intellektuelt hold; den ble mer og mer en del av den allmenne kulturen.

Jesus-kritikken dukket også opp innen en snever krets av skeptiske forskere og liberale teologer i den akademiske verden. De stilte spørsmål ved evangelienes troverdighet, miraklenes mulighet, Jesu identitet, oppstandelsen … ja, endog hans eksistens.

Men til tross for hatsk kritikk mot så godt som hver eneste side av kristen tro, forble Jesus i den allmenne bevisstheten fortsatt et moralsk forbilde, et ikon som viser det gode mennesket, et symbol for sannhet, kjærlighet og menneskelighet. I løpet av de siste to hundre årene virker det som at det har vært en kulturell forsvarsmur rundt Jesus som gjør at han, på utsiden av teologenes temmelig lukkede verden, i høy grad er skånet for direkte personangrep.

Men så, ved inngangen til et nytt årtusen, er det noe som har skjedd. Forsvarsmuren rundt Jesus har slått sprekker, og kritikk som tidligere har rammet øvrige sider av kristen tro, rettes nå mot hovedpersonen selv – mot hans karakter og mot kildene som det påstås gir kunnskap om hvem han var. De siste årene har en veritabel flom av populærvitenskapelige bøker og romaner med historiske aspekter oversvømt markedet. Eksemplene er mange. La meg i kronologisk rekkefølge presentere åtte slike nytolkninger. Jeg begynner med 2004. I bunn og grunn er de variasjoner av følgende fire temaer:

– Jesus har ikke eksistert

– Jesus har eksistert, men han var et ondt menneske.

– Jesus har eksistert, men han var en annen historisk person.

– Jesus har eksistert, men livet hans er omskrevet av kirken.

1. Da Vinci-koden⁷ (2004) av Dan Brown presenterer et nytt bilde av Jesus og den kristne troens fremvekst. Ifølge boken gjorde ikke Jesus noen krav på guddommelighet, men ble først opphøyd til Gud tre hundre år etter sin død. Selv var Jesus gift med Maria fra Magdala, og sammen hadde de datteren Sara. I dette ekteskapet var Maria den spesielle personen, et symbol for gudinnekulturen, for det hellige og feminine. Ifølge Da Vincikoden fantes det en mengde med opprinnelige evangelier som fortalte den sanne historien om Jesus og Maria. Disse ble ødelagt av keiser Konstantin, som i stedet valgte å løfte frem fire Jesus-beretninger – Matteus, Markus, Lukas og Johannes – som ble omskrevet for å underbygge det som senere ble tradisjonell kristen teologi, nemlig at Jesus er Guds sønn. Men til alt hell har vi nå, ifølge Dan Brown, gjennom utrolige tekstfunn i Qumran i Israel og i Nag Hammadi i Egypt, fått tilgang til deler av de opprinnelige evangeliene.

2. Den ateistiska predikan⁸ (2005) som Lena Andersson holdt i radioprogrammet «Sommar», vakte enorm oppstandelse. Kritikken hennes gjaldt ikke kirken, ikke kildene, men selve karakteren Jesus fra Nasaret. Utgangspunktet hennes er det Jesus-bildet som farmoren hennes formidlet om at Jesus var snill og god. Hennes lesning av evangeliene snudde opp-ned på dette bildet. Jesus var i virkeligheten «en selvsentrert, ærgjerrig mann som hadde fått makt over menneskers sinn og da gjør man som man vil». Jesus er uberegnelig og følelsesstyrt, «han straffer alle som tenker kritisk» og anvender flittig «hersketeknikker». Han beskrives som despotisk i relasjon til sine nærmeste omgivelser, på nivå med Stalin og Hitler: «1900-tallets diktatorer ler i sine urner. Dette kjenner de igjen. Du og jeg, Jesus, tenker de. Du og jeg.» Han lider av et oppblåst selvbilde: «Omnipotent og grandios; så overlegen og fylt av sin egen betydning at han ikke engang trenger å forsøke å beherske sin frustrasjon.» Det endelige dolkestøtet i dette karakterdrapet gir Lena Andersson i beskrivelsen av Jesu relasjon til kvinner. Han er sektleder for å kunne tiltrekke seg damer. Og i likhet med alle andre slette menn er han til syvende og sist drevet av en ukontrollert sexualdrift: «Når begjæret setter inn, klarer Jesus ikke engang tenke på de fattige.»

3. Den Jesus som aldrig funnits (2005)⁹ av Roger Viklund tar steget fullt ut og hevder at den personen som evangeliene beretter om, ikke engang har eksistert. Viklunds hovedargument er at dersom Jesus var en virkelig person, burde han ha etterlatt seg helt andre spor i kildene enn hva som nå er tilfelle. Forfatteren daterer evangeliene til etter år 100 e.Kr og underkjenner deres verdi som kilder om Jesu virksomhet på 30-tallet. Han stiller spørsmålstegn ved samtlige utenombibelske referanser til Jesus og mener at det ikke finnes noe utenfor Det nye testamentet som har noe av historisk verdi å si om Jesus. Han fornekter at Paulus kunne kjenne til Jesus som historisk person; Paulus kjente bare til den gnostiskfargede Kristus-myten. Den kristne beretningen om Jesus er, ifølge Viklund, en saga, formulert lenge etter den kristne bevegelsens tilblivelse og inspirert av omgivelsens religiøse myter.

4. Vad hände på vägen till Damaskus?¹⁰ (2006) av Lena Einhorn har undertittelen På spaning efter den verkliga Jesus från Nasaret. Ifølge boken har Jesus en overenskomst med de romerske myndighetene at de skal la ham overleve korsfestelsen. Tilskuerne tror han er død, men i virkeligheten lever han når han tas ned fra korset. Han rømmer til Egypt, slikker sine sår, men er fortsatt en person med en sterk visjon for sitt liv. Hvordan skal han kunne realisere den når alle tror han er død? Svar: Han oppstår i ny skikkelse. Jesus fra Nasaret fremtrer nå som forkynner under pseudonym – Paulus fra Tarsus! Om vi i tillegg omdaterer hendelsene i evangeliene og skyver dem frem 15–20 år samt bytter navn på et visst antall personer, så passer beretningen, ifølge Einhorn, bedre sammen med utenombibelsk kildemateriale.

5. Jesusdynastin¹¹ (2006) av James D Tabor har undertittelen Den dolda historien om Jesus, hans kungliga familj och kristendomens födelse. Her er det døperen Johannes som først leder den messianske bevegelsen. Jesus beundrer sin slektning Johannes og slutter seg til arbeidet for Guds rike. Sammen oppfyller Johannes og Jesus samtidens forventninger om to Messiaser: en kongelig Messias av Davids slekt og en prestelig Messias av Arons slekt. De leder en jødisk selvstendighetsbevegelse mot romerne, og de venter at Guds rike snart skal bryte inn som et fredsrike. Når døperen Johannes fengsles og blir henrettet, vender Jesus nesen mot Jerusalem for å utfordre lederskapet der med budskapet sitt. Men så blir Jesus henrettet og bevegelsen havner i en dyp krise: to henrettede Messiaser! Det blir opp til Jesu bror, Jakob, å ta over lederskapet, og han lykkes i å sette nytt mot i etterfølgerne som fortsetter å forkynne omvendelse og som venter på Guds rike. Noen tiår senere kommer en ny, sterk leder inn på banen: Paulus. Han forkynner et budskap som er uavhengig av både den historiske Jesus og av hans bror Jakob. Budskapet til Paulus bygger på egne visjoner av en himmelsk Kristus, og det blir hans forkynnelse, og ikke det som Jesus og Jakob sto for, som legger grunnen for den senere kirkens teologi.

6. The Jesus Papers: Exposing the Greatest Cover-Up in History¹² (2006) av Michael Baigent bygger på teorien om en tidlig forfalskning fra kirkens side av beretningen om Jesus. Forfatteren, som er mest kjent som en av opphavsmennene bak boken Holy Blood, Holy Grail (som i sin tur skal ha inspirert til Da Vincikoden) hevder at Jesus i virkeligheten fortsatt levde på 40-tallet. I likhet med Einhorn bygger det på en overenskomst med romerne om at Jesus skulle få overleve korsfestelsen. Han flyktet deretter sammen med familien sin til Egypt, og derfra videre til den franske sydkysten. Ifølge Baigent finnes det dokumenter som viser at Jesus lenge etter korsfestelsen skrev til Sanhedrin – det ledende jødiske rådet – og forsvarte seg mot anklager om å være Gud. En nå avdød jødisk antikvitetshandler skal sågar ha vist Baigent to slike dokumenter. Disse dokumentene har dessverre rukket å forsvinne, og forhandleren har rukket å dø …

7. Den förvandlande Messias: Jesus Barabbas II¹³ (2007) av Hjalmar Söderberg, den store skjønnlitterære forfatteren, ble utgitt allerede i 1932, men finnes nå i en ny utgave. Söderberg bygger sin tese på et antall iakttakelser. Ifølge evangeliene var Barabbas den fangen Pilatus satte fri i stedet for Jesus. Navnet hans betydde på arameisk «faderens sønn», nettopp det Jesus sa om seg selv. Noen håndskrifter hevder at Barabbas’ fulle navn var «Jesus Barabbas», noe som fremgår av noten til Matt 27,16. Hjalmar Söderbergs slutning er: Den historiske Jesus er identisk med fangen Barabbas! Men den oppblomstrende kirken skammet seg over sin opphavsmann og retusjerte i etterkant bort bildet av den voldelige røveren og erstattet ham med den mer fredsommelige Kristus. Denne forvandlede Messias, som vi nå leser om i evangeliene, er altså ingen historisk person, men en person skapt av kirken.

8. Om Jesus¹⁴ (2009) av Jonas Gardell er en mer seriøs og velskrevet granskning av Jesus enn de øvrige eksemplene ovenfor. Gardell fotfølger den amerikanske forskergruppen som kalles «Jesus-seminaret», og boken hans kan på mange måter ses som en svensk versjon av denne ytterkantposisjonen innen Jesusforskningen. Resultatet er en gjennomgripende revisjon av kristen tro: Jesus gjorde aldri krav på å være Guds sønn, kan kalte ikke mennesker til omvendelse, hans død skal ikke ses som en forsonende død, hans oppstandelse behøver ikke forstås kroppslig osv. Jesus selv var en enkel mann fra enkle kår, merket av fattigdom og tidlig alderdom. Trolig tannløs. Sannsynligvis analfabet. Det tradisjonelle bildet av Jesus er ifølge Gardell skapt av kirken lenge etter Jesus.¹⁵

Er Jesus faktisk Julius Caesar?

Vi kunne fortsatt: Ifølge Bert Löfgren var Jesus inspirert av buddhismen,¹⁶ ifølge Deepak Chopra står Jesus for kosmisk åndelig opplysning,¹⁷ ifølge Reza Aslan var Jesus en politisk aktivist inspirert av selotene¹⁸…

Følger man bokstrømmen om Jesus, finner man med andre ord komplett forvirring. Og verre blir det. Rapporter tyder på at enda en teori om Jesus snart vil bli lansert: Jesus er i virkeligheten samme person som Julius Caesar! Teorien blir presentert av den italienske forfatteren Francesco Carotta og bygger på et antall likheter mellom de to personene. Det gjelder blant annet at begge ble forrådt av en nær venn, Brutus respektive Judas, begge ble beskylt for urettmessig å forsøke å bli konge og begge begynte sine karrierer i nordlige provinser med en viss navnlikhet, Gallia respektive Gallilea.

Den offentlige debatten om Jesus spriker med andre ord i alle retninger. Foruten den klassiske beretningen om Jesus som vi finner i Det nye testamentet, finnes det som tidligere nevnt minst fire alternative beretninger om ham. Om vi kategoriserer de forskjellige forfatternes posisjon, får vi følgende oppstilling:

–Jesus har ikke eksistert (Viklund).

–Jesus har eksistert, men var et ondt menneske (Andersson).

–Jesus har eksistert, men han var en annen historisk person: Paulus, Barabbas eller Caesar (Einhorn, Söderberg og Carotta).

–Jesus har eksistert, men livet hans er omskrevet av kirken; den opprinnelige historien så annerledes ut (Brown, Tabor, Baigent, Gardell).

Spørsmålet som tvinger seg fram blir da: Går det an å ta stilling til Jesus fra Nasaret? Kan man sortere blant alle stemmene som mener seg å ha noe interessant å si om ham? Er kontakt mulig? Eller har han forsvunnet i historiens slør, en gåte uten løsning hvor vi må nøye oss med mer eller mindre vilkårlige gjetninger?

Noter

¹Matt 12,24–26, se også 10,24

²Matt 13,55

³Matt 16,14

⁴Matt 9,27; 12,23; 15,22; 20,30; 21,9; 15

⁵Matt 14,33; 16,16

⁶2. Kor 11,4

⁷Dan Brown, Da Vinci-koden (Oslo: Bazar 2007)

⁸Programmet finnes på http://sverigesradio.se/sida/avsnitt/134901?program=2071. Teksten fnnes blant annet her: http://hef.nu/framesets/artiklar.fset.html?/artiklar/ateistpredikan.html.

⁹Roger Viklund, Den Jesus som aldrig funnits: en kritisk granskning av Biblens Jesus och kristendomens uppkomst (Röback: Vimi 2005)

¹⁰Vad hände på vägen till Damaskus? På spaning efter den verklige Jesus från Nasaret (Stockholm: Prisma 2006)

¹¹James D. Tabor, Jesusdynastin: den dolda historien om Jesus, hans kungliga familj och kristendomens födelse (Simon and Schuster, 2006)

¹²Michael Baigent, The Jesus Papers; Exposing the Greatest Cover-Up in History (HarperCollins Publishers, 2006)

¹³Hjalmar Söderberg, Den förvandlade Messias: Jesus Barrabas II (Stockholm: Anomali 2007)

¹⁴Jonas Gardell, Om Jesus (Stockholm: Norstedt 2009)

¹⁵For en mer utførlig analyse og kritikk, se mitt korte skrift, Om Jesus og Jonas, som inngår i SEAs artikkelserie Brytpunkt, nr 1 (2009), også utgitt av Damaris Norge (2009)

¹⁶Bert Löfgren, Katolska kyrkans djupa hemlighet (Borås: Recito 2008)

¹⁷Deepak Chopra, The Third Jesus: How to Find Truth and Love in Today’s World (London: Rider 2008)

¹⁸Reza Aslan, Zealot: The Life and Times of Jesus of Nazareth (New York: Random House 2013)