©blackCap 2016

Elektronisk utgave (1. versjon), 2017

ISBN: 978-82-690063-2-2

blackcap.no

Helle Vogt

Minner fra
en tapt sommer

Roman

Praha, 28. juni

Lilla gled over i rødt som gradvis forvandlet seg til rosa. Så lilla igjen. Tilbake til rosa for plutselig å skifte til blått. Små skyer av farger, blandet med hardt, hvitt strobelys. Kropper i sakte bevegelse. Armer opp og ned. Hofter og ben i buktende linjer. Lilla. Mørkelilla. En eksplosjon av rødt. Hvitt. Rødt. Hvitt. Mørke foran. Mørke bak. Mørkt. Svart. Hvitt. Svart. Hvitt. Svart. Dunkende bassrytmer. Høyfrekvente toner. Trommemaskin i monotont samspill med den lyse kvinnestemmen som sang ut uforståelige ord. Et evig mørke, avbrutt av intense strober. Kroppen Hennes tett inntil hans, deretter langt borte. En ukjent skikkelse imellom dem, dansende, flørtende. Plutselig kom Hun til syne igjen, ut av intet. Huden Hennes så vidt borti fingrene hans. Et kyss. Et kyss som kunne vart i en evighet, som kanskje gjorde det, mens hendene Hennes holdt hardt rundt ham, for deretter å skyve ham vekk. Mot den ukjente skikkelsen, en ung jente som smøg seg med raske bevegelser inntil ham. Han danset videre. Inntil jenta. Kjente pusten hennes mot ansiktet sitt. Leppene hennes mot øret hans. Tungen lekende rundt øreflippen hans. Ordene sladký og cizinec i en lang rekke av andre hviskede ord fra hennes myke munn. Fargene skiftet raskere. Fløt inn i hverandre. Blandet seg med mørket. Lange støt av varme fra fingrene hennes. Han svettet. Han nøt. Han elsket det. Og så var Hun igjen foran ham. Den lange kroppen Hennes helt inntil den unge jenta. Blikket hans gikk raskt opp og ned, i takt med musikken, trakk til seg synet av de to bevegende kroppene foran ham. Hennes armer rundt den tynnkledde kroppen mellom dem. Hendene Hennes glidende rolig over brystene. Ansiktet begravd i halsgropen. Hele tiden mens de alle tre beveget seg hurtig opp og ned, hans egen kropp i perfekt rytme, i samspill med de to andre. Til takten av bassen. Den dunkende bassen. Den hurtige bassen. Den øredøvende bassen som ristet kroppen hans istykker. Som rev ham mot de to andre. Mot hendene deres som nå strøk over hele ham. Og det føltes ut som om det bare var de tre der. Hennes svette ansikt, det lange håret flagrende i sakte film mot strobene. Mot mørket. Den lille jenta inntil Henne. Et vakkert ansikt halvveis skjult av blondt hår dansende mot mørket. Lys hud opplyst og farget av strobene, igjen og igjen. Midt i infernoet av dansende mennesker, men langt avgårde likevel. I en annen verden. I et annet univers. Han var glad. Lykkelig. Opphisset. Han ville ha dem og rev Henne til seg. Kysset Henne, ropte inn i øret Hennes at de måtte finne et annet rom. Et mindre rom. Og Hun tok hans hånd og den unge jentas hånd og førte dem begge med seg innover i mørket. Buktende gjennom havet av dansende kropper. Konturene av kroppen Hennes synlig i det hvite lyset og usynlig i mørket. Han holdt fast så hardt han kunne. Beveget seg i samme tempo, i samme rytme som de to, gjennom en svart korridor, ned en liten trapp, inn i et stort, mørkt rom, inn i en bås. Pustende. Svett. Euforisk. Og idet Hun lukket døren bak dem var det ikke lenger mulig å holde lysten på avstand. Han kysset Henne. Han kysset dem begge. De kysset hverandre. Tok på hverandre. Tok på ham. Dro ned buksene hans og bøyde seg ned. Den ukjente jenta. Den uvirkelige jenta. Hun tok ham i munnen sin og han fortsatte å kysse Henne mens han dro opp singleten og lot tungen og tennene kjærtegne brystene Hennes. Hun stønnet, han stønnet og beveget seg rolig inn og ut av munnen der nede. Veggene dirret av bassen, men musikken var langt unna. Enkelte stemmer dukket opp og forsvant. Ingen andre eksisterte. Det var kun de tre. Synlige for hverandre og ingen andre. Han snudde Henne rundt. Tok Henne bakfra mens Hun befølte den andre jenta. Lyder av begjær. De kysset hverandre, hengav seg, og han elsket å se på det. Han elsket det. Han elsket livet. Han støtet hardere. Raskere. Holdt hardt rund Henne. Nærmet seg og trakk seg ut. Tok jenta bakfra. Inn og ut av den varme, velformede kroppen i vekslende rytme. En tunge i lek med hans egen. Bevegelse. Rytme. For deretter igjen å befinne seg inne i Henne. I det kjente. I det han elsket. Og så kom han. Det var umulig å holde ut lenger. En enorm følelse. Den største følelsen. En intensitet på grensen til smerte. I lange støt til alt var tømt. Til alle krefter var brukt. Til han sank sammen på knær, til de alle sank sammen på knær, holdende rundt hverandre. Befølende. Små støt av velvære gjennom deres kropper ved berøringen av fingre, av tunger, av pust, av latter. Det var umulig å holde igjen latteren.

De forlot det trange avlukket. De kysset henne farvel. Klemte hverandre. Og idet de beveget seg mot utgangen forsvant den unge jenta inn i menneskehavet i det enorme lokalet. Sekunder senere befant de seg ute i Praha-natten, på fortauet i Dlouhá utenfor klubben. De tente hver sin røyk, så på hverandre, smilte og gikk sakte nedover gaten i en vilkårlig retning. Natten var ennå ung, men MDMA-en hadde begynt å miste grepet, og de ønsket å være langt unna både klubben og jenta når effekten nådde sin ugjenkallelige slutt. Noe de på forhånd hadde bestemt seg for å la den gjøre. Neste dag måtte de komme seg videre. Ut av Praha. Ut av festen. Men de hadde fortsatt litt tid igjen.

De gikk lenge i stillhet, uten å se på hverandre. Uten annet enn å studere bygningene rundt, asfalten under og himmelen over. De smale, brosteinsbelagte gatene lå foran dem som et eventyr, fulle av historie og mystikk. Gamle murbygninger vitnet om at ikke alt forandrer seg, at enkelte ting består mens det flyter inn i nye, ukjente former.

Hun virket sliten, men sa ikke noe, fortsatte bare sin stille vandring gjennom middelaldergatene mens lyset gled over i nye, uventede fargekombinasjoner. En liten stund befant de seg innerst i en blindgate. Ute av stand til å navigere seg videre. Litt senere passerte de et koselig, lite torg med noen få høye, grønne trær som fascinerte ham. Det var akkurat som om de vokste rett opp fra steinhellene og dermed trakk sin næring fra byen snarere enn jorden. Urbane trær tenkte han. Sikkert like hardføre som trærne blant fjellene hjemme. Med en evig inspirasjonskilde i menneskene som hver dag passerte dem. Slik han selv gjorde nå. Slik hun gjorde for et øyeblikk siden. Like etter smøg de seg lydløst gjennom en gate der husene lente seg utover, som om de ønsket å danne et tak over den trange gaten og beskytte dens fotgjengere mot regnet som ubønnhørlig ville komme.

De befant seg plutselig midt på en åpen plass. En stor plass, med et rødt, høyt murbygg i den ene enden. Lave stenbenker dannet et intrikat mønster som strakte seg utover plassen, eller torget. Det så ut som et torg. Med en opphøyet grønn lunge i midten, der plantene fikk stå i fred. Til venstre for dem, ved et lite busskur, stod en gjeng unge menn. De var høylytte, kanskje fulle. De enset ikke engang paret som nærmet seg. Ikke før de stod rett bak dem, røykende på hver sin sigarett, ventende på at de unge mennene skulle avbryte diskusjonen og spørre hva de ville. Det var fem av dem, kanskje lokale, alle med barberte hoder. De måtte være de riktige menneskene å spørre, og selv om potensialet for at det kunne gå galt var til stede, stoppet han henne ikke.

Mennene sluttet å prate og rettet sin oppmerksomhet mot de nyankomne. En av dem sa noe på Tsjekkisk, noe han ikke forstod, og sekunder senere blottla hun sitt ønske.

«Hey! Do you have any amphetamine?»

«What?» spurte den samme mannen og målte henne med øynene.

«Do you have any amphetamine?» gjentok hun. «Or speed or whatever you call it.»

«Who are you?» spurte han på gebrokkent engelsk.

«Just two tourists wanting to get high.»

«Looks like you managed that already.»

«Come on. Just a simple answer. Yes or no.»

«We might.»

«How much?»

«How much do you want?»

«Enough for the two of us.»

«Three grams. Ok?»

«Perfect. How much?»

«1500 korunas.»

«Ok,» sa hun med bestemt stemme og ventet utålmodig på mannen som hentet frem en liten pose fra søppelbøtten på siden av busskuret. Idet hun fikk posen ga hun fra seg pengene og smilte vennlig. Det var over. Hun hadde fikset det, men idet hun takket og snudde seg, grep en av mennene henne i armen.

«Do you wanna go to a party?» Det insisterende blikket hans vek ikke en tomme, selv ikke da hun ba ham slippe og prøvde å vri seg unna.

«Hey, let her go!» ropte han plutselig, overrasket over volumet i sin egen stemme.

«Fuck off!» svarte tsjekkeren og ignorerte ham deretter. Det var henne han var interessert i. Det var henne han ville ha.

«Fuck you!» sa han, og da mannen ikke viste tegn til å slippe taket, men heller tok et fastere grep om henne, slo han en nesten tom ølflaske i bakhodet på mannen.

I løpet av de få sekundene det tok fra flasken knuste til de andre klarte å samle seg var paret allerede halvveis over torget. De løp alt de maktet. Hun først. Han like etter. Bak dem fulgte aggressive stemmer. Roping. Lyden av sko mot brostein. En flaske knuste rett bak ham. En annen traff en parkert bil på hennes høyre side. De kunne ikke stoppe. De måtte fortsette. Adrenalinet pumpet gjennom kroppen. Det var som om de fløy gjennom byen. En lang rekke gater passerte. Hus på alle kanter. Fasader de aldri ville se igjen. Fasader som gled sammen til en uoversiktelig masse. De løp og løp. Og etter noe som føltes som en evighet begynte stemmene å avta. De løp over et lite torg. Over en bro. Gjennom en park. Inn i en gate full av mennesker. Gjennom folketomme gater. Og til slutt, da de endelig følte seg sikre på at ingen fulgte etter dem, gikk de andpustne inn på et lite hotell. Hjertene deres slo intenst. De skalv, av utmattelse, av frykt, av glede over å finne et sted å gjemme seg bort. For første gang siden de begynte å løpe møttes blikkene deres og de brøt umiddelbart ut i latter. De hadde klart det. De hadde på uforklarlig vis kommet seg unna.

Ute var solen i ferd med å stå opp. Trafikken begynte å ta seg opp. De slitne kroppene deres ga fra seg sine siste rykninger før de begge gled umerkelig inn i søvnen.

•

Jørgen våknet først og fikk etter noen minutter ristet liv i den nakne, nesten livløse kroppen til Erika. Hotellrommet var lite og gammeldags. Det luktet av fyll og røyk og glemte historier. For hvorfor skulle de huskes? Historienes skapere hadde sikkert for lengst avgått ved døden eller forlatt Praha, slik Jørgen og Erika skulle gjort denne dagen. Men det var for sent. Utenfor det åpne vinduet var det allerede mørkt. De hadde sovet gjennom dagen og avreisen måtte utsettes til neste morgen. Å dusje eller foreta seg noe annet på det lite innbydende rommet var utelukket; medtatte og tause kledde de på seg og forlot rommets vakuum.

Taxituren gikk sakte. Det var tidlig lørdag kveld. Fornøyde mennesker fløt gjennom gatene med ølflasker i hendene, kommentarene satt løst, venner og fremmede vandret side om side gjennom sommeren. Den klamme kveldsluften traff Jørgens ansikt gjennom det åpne bilvinduet og lekte med håret hans. Stillheten var øredøvende. Sekundene ble til minutter. I et forsøk på en slags forsoning la han hånden på låret til Erika, men det kjentes feil og han trakk den umiddelbart til seg.

Da de endelig ankom sitt egentlige rom på Old Town Square Hotel løsnet stemningen litt opp. De vekslet noen ord. Erika smilte. Jørgen ringte resepsjonen, bestilte tre-retters til dem begge, og overlappet henne i dusjen da hun hadde stått der lenge nok til å tåkelegge hele badet.

Et par timer senere falt de i dyp søvn til lyden av festende mennesker nede på torget.

•

Morgensolen tvang seg gjennom den åpne balkongdøren og bar vitne om en ny dag. Det var fortsatt tidlig. De hvite gardinene flagret lett til lyden av byen som dro dem ut av søvnen i en lang, rolig bevegelse. Lenge ble de liggende å slumre, ventende på frokosten, lyttende til fremmede stemmer og den jevne summingen fra et overbelastet klimaanlegg.

Frokosten inntok de rundt et lite metallbord på balkongen. Appelsinjuicen og kaffen var det eneste de tok til seg med lyst. Eggene ble ikke rørt, likeledes baconet og frukten. Jørgen klarte nesten å spise en hel toast med appelsinmarmelade, men tente seg en røyk før den siste biten var fortært. Menneskene nede på torget var stort sett middelaldrende turister, travelt opptatt med digitalkameraene sine, lykkelig uvitende om paret som befant seg der oppe, langt over dem.

«Så prinsen min. Hva gjør vi nå?» spurte Erika med et smil og brøt det noe anstrengte fraværet av kommunikasjon som hadde preget det siste døgnet.

«Nei, det er vel tide å komme seg videre,» sa Jørgen og smilte tilbake. Han møtte de fine, nøttebrune øynene, før han lot blikket vandre over det mørke, bustete håret hennes, videre ned til den solbrune huden i halsgropen der han lot det hvile.

«Sørover?»

«Hvorfor ikke. Jeg har ikke noe bedre forslag,» sa han og tok en siste slurk av kaffekoppen.

«Middelhavet here we come. Jeg gjør meg klar!» sa hun, stumpet røyken og reiste seg opp. Idet hun smøg seg forbi ham gled litt av morgenkåpen til side og blottla et nakent lår. Han lot fingrene stryke over huden mens han hjalp henne forbi.

•

Han zoomet inn på en sort tusjstrek som dannet uforståelige ord på den grå, skitne murveggen. Kameraet beveget seg sakte mot høyre, mot den sorte kjolen, mot ansiktet hennes, mot smilet, før bildet sakte beveget seg opp mot himmelen.

«OK! Jeg er klar. Kamera går.»

Hun gikk barbent over torget mot en liten fontene som forlengst hadde mistet sin funksjon som landsbyens naturlige midtpunkt. Store flak hadde løsnet fra bassengkanten og lå oppsmuldret langs bakken. Skulpturen i midten var blitt forvandlet til en abstrakt masse. Kun konturene av et hode, det draperte tøyet, og noen inntakte kroppsdeler her og der, bar vitne om at det engang hadde vært en kvinneskikkelse. Rundt på alle kanter lå gatene øde, noe Jørgen mistenkte var et direkte resultat av den nedlagte fabrikken som ruvet i landsbyens utkant, på grensen mot den bebodde delen av området.

Idet hun nådde fontenen stoppet hun ikke, slik han hadde instruert henne, men skrittet bare over kanten og vasset ut i det skitne vannet. Han fulgte bevegelsene hennes med kameraet.

«Marcello! Kom her,» ropte hun henrykt mot kameraet med utstrakte hender, og gikk deretter inn under den enslige strålen som pumpet ut små skvetter med vann fra en ukjent kilde. Hun lot vannet kjærtegne de bare skuldrene og håret mens hun gikk drømmende rundt sin egen akse.

Lenge ble hun stående med ansiktet vendt opp mot strålen og lot ansiktet kjærtegnes av det sildrende vannet. Hun stod der med øynene lukket som om hun og den slitne fontenen nå var ett, som om de delte en hemmelighet. Kameraet zoomet inn. Et øyeblikk var bildet ute av fokus, før det igjen fanget opp detaljene i ansiktet hennes.

Han beveget seg rolig nærmere. «Sylvia. Hvem er du?»

Hun åpnet øynene og snudde seg. Med en leken bevegelse, nesten som i sakte film, sprutet hun vann mot kameraet med fingrene. Et par dråper traff linsen og ble liggende som et eksperimentelt filter over bildet. Han gikk helt inntil henne. «Hør,» sa hun og strøk hendene over kinnet hans. Hun forsvant ut av bildet. Hun smilte. Deretter brast hun ut i latter. «Kutt.»

•

Høye trær fløt langsomt avgårde og dannet en massiv grønn vegg på hver side av veien. Ugjennomtrengelige vegger som skjulte en enorm bøkeskog; uoversiktelig og mørk på de flate strekkene, endeløs når den ble iaktatt fra de få høydene der veien tillot en viss grad av utsyn. En skog som fortsatte og fortsatte, kun avbrutt av elver, åkre, landsbyer og fjell. Et historisk landskap, fylt av myter og skjebner, skremmende og lokkende på en og samme tid.

Jørgen skrudde opp volumet på den allerede høye musikken i et forsøk på å drive landskapet vekk og holde seg våken, uten å ta hensyn til Erika som sov i passasjersetet. Solen stod fortsatt høyt på himmelen. Melankolske toner fylte kupeen; Erika forble begravet i sin dype søvn mens den sølvfargede bilen raste gjennom monotonien. Imot dem kom en ujevn strøm av tsjekkiske, italienske, rumenske, østerriske og tyske biler og lastebiler på vei nordover.

Idet han passerte et tungt lastet vogntog ble den sørgmodige vokalen akkompagnert av hurtigere, mer intense rytmer. Og som et slags svar på musikkens økende intensitet presset han bilen hardere, lot den ta svingene på grensen av det mulige, ga gass ut av dem og økte turtallet til det uforsvarlige på de lange, rette strekkene.

I lang tid var skogen erstattet av gule åkre som strakk seg utover det flate landskapet. Ingen mennesker i sikte. De få som eksisterte befant seg i motgående biler og var nærmest umulig å få øye på i de få sekundene det gikk fra bilene dukket opp til de forsvant for alltid. Etter et langt opphold var skogen igjen tilbake. Milliarder av usynlige barnåler lå nok en gang langs den slitne asfalten.

Det grenseløse, søvndyssende landskapet sendte tankene hans ut på vandring til minner fra tiden før München. Den gang de første valgene og tilfeldighetene staket opp veien mot det som skulle bli hans nåværende virkelighet – sittende her i time etter time i en bil med Erika ved sin side. Han så for seg foreldrene. Gustaf og Anne. Det var altfor lenge siden han hadde pratet med dem, ja, det var lenge siden han i det hele tatt hadde tenkt på dem. Han smakte på ordet. Foreldre. De var hans foreldre og likevel fremstod de i øyeblikket som fremmede, milevis unna dette enorme ødet. Hva drev de med nå? Han klarte ikke å forestille seg det. De eneste bildene han klarte å mane frem var fra Theatercaféen, den siste gangen de alle tre møttes i et forsøk på å fremstå som en familie. Bildene fløt over veien foran ham med en skremmende klarhet. Han og dem. På Theatercaféen. En episode som ikke hadde streifet tankene hans på flere år fylte ham med en overveldende detaljrikdom. Han prøvde å gjenskape dialogen. Han følte at han husket den ordrett, om ikke hjernen spilte ham et puss.

«God dag unge Ege.»

«God dag Otto. Er far kommet?»

«Ja. Følg meg,» sa hovmesteren, og Jørgen fulgte verdensvant etter gjennom restaurantens ærverdige lokaler. Lokaler han hadde frekventert jevnlig gjennom sin oppvekst. Lokaler han kjente ut og inn etter utallige ekspedisjonsferder i løpet av kjedelige sammenkomster med familie og venner av familien. Denne gang var det bare hans far og mor.

Han så for seg hvordan familiens stambord kom til syne i dypet av lokalet, husket at han la spesielt merke til farens oppsiktsvekkende, sandfargede lindress. En dress som ville passet langt bedre i et tropisk miljø. Snittet, fargen, helheten – det var en dress med forpliktelser om å kunne levere som mann. Moren var kledd i en rødlig sommerkjole som stod ufrivillig godt til interiøret. Og idet de reiste seg for å hilse ham velkommen, idet de stod foran ham, klare til å omfavne sitt eneste avkom, så slo det ham hvor godt faren kledde dressen, hvordan han fylte den med hele sitt stolte, selvgode vesen – at han måtte ha skikkelig draget på damene ennå – og hvordan hun, moren, som til tross for sin naturlige og gode utstråling, allikevel fremstod så nøytral, så alminnelig, ved siden av faren.

Scenen rullet over netthinnen som fra en film han hadde memorisert.

«Hei Jørgen! Så godt å se deg!» sa hun, og omfavnet ham hardt, nesten for hardt, med ømhet, fordi det var så altfor lenge siden sist.

«Hei mor,» sa han med en likegyldighet i stemmen som overrasket ham selv.

«Hei Jørgen,» sa faren og ga ham en kort klem.

«Hei.... Dere koser dere ser jeg,» sa Jørgen og nikket mot vinflasken på bordet.

«Ja, jeg husket feil. Jeg trodde det var tolv vi hadde avtalt,» sa faren og satte seg ned uten å ofre den nesten tomme flasken noen videre forklaring.

«Er du snill og hente en ny Chablis, Otto. Jørgen er endelig ferdig med gymnaset.»

«Skal bli Gustaf. Gratulerer Jørgen. Det er nå det hele begynner, er det ikke? Og Anne. Jeg glemte helt å gratulere. Det har jo bare vanket lovord om boken den siste uken. Det er nesten så en lekmann som meg får lyst til å lese den,» sa hovmesteren.

«Hehe. Takk skal du ha Otto. Men den forblir nok for spesielt interesserte. Om den skulle få noen lesere utenfor akademia må det bero på misforståelser eller ren høflighet.»

«Vi får se på det,» sa hovmesteren og vendte tilbake til baren.

«Stemmer det Anne. Det hadde jeg helt glemt. Gratulerer!» sa Gustaf, og smilet han hadde om munnen i det han skålte med det halvtomme glasset var umulig å tolke. Ironi? Misunnelse? Kjærlighet? Moren så helt sikkert til bunns i ham, til drivkraften bak det, men for Jørgen var det umulig. Han kjente ikke sin far så godt lenger. Hadde han noen gang gjort det? Den gyllenbrune huden og det solblekede, halvlange håret fra det årlige oppholdet i Italia. Hva gjorde han egentlig der nede? Malte han? Eller satt han mest og drakk med unge kvinner på romantiske uteserveringer med billedskjønne solnedganger i horisonten. Hvor mange damer hadde det vært i farens liv? Hvor mange var det i hans liv? Hvor unge var de? Tallet var høyt, det var det eneste Jørgen følte seg sikker på. Selv hadde han bare hatt sex med et par jenter, uten å oppnå stort annet enn erfaringen av å ha gjort det. Ingen kjærlighet, ingen varige forhold. Men han hadde farens trekk, eller utseende eller tiltrekningskraft eller hva enn han skulle kalle det. Han hadde draget på damer. Men han hadde også noe annet, noe som gjorde ham mer tilbakeholden enn faren. Og det noe var morens hode. Morens hode og sindighet. Og ro, som var totalt fraværende hos faren; Gustaf bar på en krampeaktig trang til å nyte hvert sekund av livet. En stemme brøt inn. Noen sa noe. Han rev seg løs fra tankene, fra bildene av seg selv som en mutert versjon av sin egen far og mor.

«Ja!» var det eneste han kom på å si, det eneste som virket fornuftig.

«Har du funnet ut når du drar nedover?» sa moren og så på ham med sitt klare blikk. Det var ikke engang halvfullt i restauranten. Noen familier til lunsj. En liten gruppe japanere. Enkelte stamgjester. Ellers kun en behagelig ro. Svalt og kjølig. Hendene hans plukket ubevisst opp en gaffel fra den hvitkledde bordflaten. Kjælte med det kalde, harde sølvet. Roterte den perfekt balanserte redskapen mellom høyre pekefinger og tommel.

«Jeg regner med at det blir i begynnelsen av august. Kanskje slutten av juli,» svarte han til slutt uten å tenke seg om. Natten banket på i dypet av hans hjerne. Den nektet å slippe taket, som om den nå ville straffe ham ved å ødelegge lunsjen.

Solen presset seg inn gjennom vinduene og lyste opp deler av lokalet med sine skarpe stråler. Der de var på sitt mest intense, traff de ansiktet til en eldre dame som satt alene ved en vindusplass kun et par bord unna. Hun satt der nærmest som en del av det faste inventaret, alene, uanfektet av den blennende solen, mens hun nøt et stykke kake, en kaffe og en liten dram. Den bleke, læraktige huden i ansiktet hennes så ut til å suge til seg alt den kunne av solens energi. Ansiktet nærmest glødet på den siden som vendte mot vinduet, mens motsatt side var likblek, i ferd med å visne, eller allerede visnet. På en måte kunne det virke som om solen ga henne kraft til å løfte den høyre armen og føre kakestykket inn i munnen, til å tygge, svelge, fordøye, til å avslutte ritualet med en liten slurk av drammen. Jørgen tenkte at det var solen som holdt henne i live, og i et lite øyeblikk fryktet han at en sky ville gli rolig inn mellom henne og solen og skygge for kilden til hennes kraft. Men noen sky rakk aldri å dukke opp før farens alvorlige stemme trengte seg inn i underbevisstheten hans.

«Jørgen! Hører du i det hele tatt etter?»

«Ja!»

«Du virker jo helt fjern.»

«Beklager. Det ble sent i går,» sa han, vendte igjen oppmerksomheten bort fra foreldrene og festet blikket mot to menn i 50-årene som så ut til å ha levd et begivenhetsrikt liv. Kanskje musikere, tenkte han. I ferd med å planlegge setlisten til neste spillejobb der de satt og diskuterte intenst over hver sin øl. De var for langt unna til at han klarte å plukke opp noe av samtalen deres, men de var ivrige. Kanskje var det slutten på et samarbeid?

«Ok, gutter, kan vi ikke bestemme oss for noe å spise. Jeg er skrubbsulten, og Otto er klar til å ta imot bestilling,» sa Anne og skuet strengt mot Gustaf, som så ut til å merke alkoholen allerede. Bak ham stod Otto slik han hadde gjort gjennom hele Jørgens liv, med sitt rake, stolte, nonchalante og likevel behagelige vesen. Det grå håret gredd bakover i en slags våt sideskill. En alvorlig mine, men med et avventende smil like under overflaten.

«Jeg går for Andeconfit,» sa Jørgen etter å ha kastet et kjapt blikk på menyen. Gustaf gikk for krabbekaker og Anne valgte kremet fiskesuppe. Faren rakk også å snike inn en flaske til av den tørre La Chablisiennen før Anne fullførte bestillingen. Virkningen av det første glasset begynte så smått å runde av kantene på Jørgens form, og han følte seg, om ikke mye, så i alle fall litt bedre, litt mer til stede.

«Skål, mamma og pappa!» Han hevet smilende glasset og så at gesten gledet dem.

«Skål Jørgen. Vi er så veldig, veldig stolte av deg,» sa Anne.

«Skål Jørgen. Må fremtiden gi deg alt godt,» sa Gustaf, for deretter å føre glasset sitt opp mot de to ventende glassene. De klinket forsiktig. Holdt øyekontakten passe lenge. Alle tre. Som den lille familien de var, til tross for at ingen av dem tilbrakte tid under samme tak lenger. Bortsett fra Jørgen og Gustaf, men det var sjeldnere og sjeldnere, og i løpet av sommeren ville det være helt slutt.

«Jeg pratet forresten med Jon,» sa Gustaf litt for høyt, som om han plutselig husket noe han hadde planlagt å si. «Han har ordnet en fin, sentralt beliggende leilighet til deg i München. Anne og jeg har bestemt oss for å bidra med husleien. Studielånet trenger du til andre ting.»

«Tusen takk. Det er supert at du fikset det for meg, pappa. Når er den klar?» fortsatte han og merket hvor lite interessert han hørtes ut. Han hadde absolutt ingen ting å utsette på foreldrene sine, virkelig ingen ting. Ikke på dem, og ikke på oppveksten de hadde gitt ham. En trygg, fin oppvekst – de hadde alltid vært der – med omsorg, kjærlighet, fine ferier og gode minner. Det eneste han eventuelt kunne hatt noe å utsette på var skilsmissen, men selv den hadde han ikke reflektert stort over. På en merkelig måte hadde han gjennom hele barndommen visst at det ikke kom til å bli de to for alltid. Uansett bebreidet han dem ikke. De var sympatiske og omsorgsfulle mennesker. De ville ham bare godt. Kanskje han kjedet seg med dem. Var det det? At de kjedet ham? Han trodde ikke det, hadde aldri tenkt den tanken før.

«Jørgen? Er det noe som plager deg? Du virker så fjern.»

Det var moren som spurte. Han ristet på hodet. Moren hans. Forskeren. Forfatteren. Kvinnen med stor K. En han hadde svært lite til felles med, utenom den gjensidige omsorgen de hadde for hverandre takket være blodsbåndet dem imellom. Hun levde sitt liv. Gustaf levde definitivt et helt annet. Og nå skulle han selv ta fatt på den diffuse oppgaven det måtte være å forme et voksent liv. Jørgen Ege. 18 år gammel. Snart ute i den store verden. Fortsatt ung. På vei mot noe annet. Hva som ventet ante han svært lite om. Første skritt var München. Denne dagen på Theatercaféen var det kun en måned igjen til avreise, og bare et år tidligere hadde München vært den siste byen i verden han hadde forestilt seg å tilbringe studietiden i. USA hadde vært førstevalget inntil noen måneder tidligere. Helt til han av en eller annen grunn sluttet å fantasere om fremtiden som en lang rekke scener fra filmer og låter han elsket. Da fremtiden fortsatt bestod av en evig ung, Jarmusch-inspirert Jørgen på vei gjennom det ikoniske amerikanske landskapet i en gammel Dodge. En melankolsk whiskystemme, akkompagnert av tonene fra en sliten stålstrengegitar, på radioen. Highwayens ensformighet i horisonten mens han rolig forflyttet seg fra småby til småby. Virginia. Kentucky. Tennessee. Alabama. Sporadiske bekjentskaper. Sporadiske fyllekuler. Sporadiske kvinneeventyr. Hele tiden med det skiftende landskapet i bakgrunnen. Fjell i det fjerne. Elver og skremmende skoger. På vei mot den vidstrakte ørkenen i vest. En elektrisk gitarsolo som drar igang idet han kjører forbi en sølvfarget Man-trailer i beste Peckinpah-stil, før en stor burger inntas på en diner langt fra sivilisasjonen. Størrelsen. Det var den som alltid hadde fascinert ham. Og lyset. Morgenlyset i det solen står opp i Mississippi. Kveldslyset i det solen rolig går ned en verden unna i Arizona. En stor rød sol, med ørkenen ved dens føtter. Historie, brutalitet og rytme i ubegrensede mengder. Alltid et sted å flykte. Bilder inspirert av hundrevis av filmer, hvis stemninger han husket bedre enn handlingene, dialogene, detaljene. Det dramatiske, det storslåtte, det ugjestmilde, det var det som hadde tiltalt ham. Og så skulle han altså ende opp i München. For ham mer kjent for oktoberfest og polkamusikk enn ensomme, bevæpnede ryttere, på hevntokt i sine 500-hesters stålmaskiner med krommede felger og stemmen til en Dylan eller Young dundrende fra høytalerne. En kvinne på hver kyst, og et ukjent antall imellom. Byttet ut med hva? Sør-Tyskland! Hva skulle han der? Trange gater, koselige kaféer, besteborgelige bygninger, og holdninger som sikkert var mer egnet til å drepe det kunstneriske sinn enn å fóre fantasien med ideer om menneskets kamp mot elementene. Det var det han hadde tenkt, et halvt år tidligere, før han i et bråvoksent øyeblikk kvalte all ungdommelig naivitet og idealisme og innbilte seg at det var i det indre det hele måtte begynne. I det bunnløse menneskesinnet. Bildene måtte komme senere. Som et ubevisst produkt av erkjennelsen og ideene. Av teorien. Basert på en inngående kjennskap til alt som hadde vært. Og hvor var vel ikke mer naturlig å begynne da, enn i hjertet av kulturen? Vår kultur. Ved foten av de mektige alpene. På et av verdens beste og mest historiske filminstitutter. Med den europeiske kulturarv på alle kanter. For der å drukne seg i avansert filmteori og filosofi han en vakker dag ville knytte et tett, livslangt forhold til. Han visste for lite, og det var det han nå skulle ta tak i. Også dette en svermerisk idé. Også dette romantisk vås ville sikkert mange si. Men, slik var det nå engang. Han hadde fått øynene opp for nødvendigheten av å ikke bare forflytte seg fysisk, men faktisk reise til det indre for å komme seg dit han ville, og selv om han aldri hadde turt å nevne dette for hverken Gustaf eller Anne, så innbilte han seg at de ville vise forståelse for det. I hvert fall moren. Hun var et tenkende menneske. En som verdsatte kunnskap for kunnskapens skyld. Faren så sikkert en sterkere nytteverdi i det å studere når det kom til bygging av nettverk, slik han selv var en mester i. I hans øyne var dette kanskje et sted der Jørgen kunne vinne innpass i de riktige kretser, der kapitalen møtte kulturen, der Europas fremtidige elite ble formet, en stor mulighet så lenge man spilte kortene riktig. Men han ønsket ikke å diskutere noe av dette med dem. Han så ikke poenget. Det var bedre å la deres sammenkomst på den ærverdige kaféen, et av de få sosiale punktene i Oslo som åpnet seg mot fordums storhet, fylles av foreldrenes prat om forestående planer. Han satt med et halvt øre og lyttet til Gustaf som la ut om sitt oppussingsprosjekt i Nord-Italia. En relativt interessant historie, men han klarte bare ikke å hente frem nok engasjement til å følge alle digresjonene, og et øyeblikk var han inne på tanken om heller å slå seg ned hos den gamle damen. For å kjenne etter om hun var i live. For å kjenne etter om han selv befant seg der inne. For å slippe denne lunsjen.

Øynene hans vandret videre. Det var han som gjorde dette vanskelig. Ikke dem. De gjorde så godt de kunne. Han merket at de sendte ham nysgjerrige blikk innimellom. Blikk han ikke ønsket å møte, blikk som tvang ham til å fortsette vandringen. Bordet der den eldre damen satt var nå tomt. Stolen var skjøvet ut. Den stod der pent og pyntelig i anstendig avstand til bordet. Tøyservietten lå foldet på stolsetet. Kakestykket var halvspist. Solen hadde forflyttet seg. Var det derfor hun gikk? Solen forsvant, kreftene tok slutt, å spise ble umulig, og hun bestemte seg for å dra før hun ble for svak til å gå ut derfra på egne ben.

«Du må huske å ringe Jon før du drar nedover,» sa Anne og viste med det at hun enda ikke hadde gitt opp håpet. «Han kan vise deg rundt. Han har jo allerede bodd der i to år.»

«Selvfølgelig. Sender ham en mail før jeg stikker. Det hadde vært fint med en liten omvisning,» svarte Jørgen og så ned på sin egen tallerken. Han hadde glemt at han hadde spist. Hva var det han hadde spist? Ettersmaken i munnen ... var det? ... nei ... ikke det rette for en fyllesyk mage, det var sikkert. Han tømte resten av colaen han tydeligvis også hadde bestilt.

«Hvordan blir første semester? Er det bare teori, eller blir det muligheter for å filme litt også?»

Jørgen svarte ikke umiddelbart, som om han måtte tolke Gustafs spørsmål, selv om det var et åpent spørsmål, stilt mer for samtalens skyld enn et oppriktig ønske om å høre sønnen legge ut om noe så kjedelig som et første studiesemester.

«Jeg vet ikke ennå, men jeg skal lese meg opp på det i løpet av sommeren. Må nok friske opp tysken samtidig.»

«Lurt. Viktig å gjøre et godt førsteinntrykk. Da blir resten så mye lettere.»

«Jeg vet det.»

«Kjenner du noen andre der nede?» smatt Anne inn i stillheten som fulgte.

«Nei. Det er kun to–tre stykker fra skolen som skal studere film, og de drar til London. Jeg tror kanskje det er én som skal til Lillehammer også. Litt usikker.»

«Mmmm. Jeg er så spent Jørgen. Jeg gleder meg til å besøke deg. Jeg tenkte kanskje jeg skulle komme en tur i oktober allerede. Det er bokmesse i Frankfurt, så jeg må uansett ned dit, og da kunne jeg jo tatt en tur til München også. Hvis du ikke har noe imot besøk av din gamle mor.»

«Det hadde vært hyggelig det,» svarte han og la merke til at de to mennene i hjørnet fikk en ny runde pils. Lokalet var sakte i ferd med å fylles opp. Lydnivået var høyere, stemningen litt mer hektisk. Han kjente at han fikk et snev av panikk, han trengte luft. Kanskje et bad på Bygdøy hadde gjort seg. Det var det han trengte. Kroppen begynte å bli skjelven. Han prøvde å hente seg inn igjen, prøvde å få med seg hva Gustaf sa om München, klarte ikke å ta til seg ordene. Snakket han tysk? Det var akkurat det han gjorde. Faren satt og briljerte med tysken sin, og det var da Jørgen innså at han hadde fått nok. Han sukket høyt. La merke til at moren og faren utvekslet blikk, men brydde seg ikke lenger om hva de måtte mene.

«Takk for maten da! Jeg tror det er på tide at jeg kommer meg ut i sola,» sa han og så at det kom overraskende på dem, samtidig som han la merke til en viss lettelse.

«Ja, du ser litt blek ut. Sikkert lurt med litt luft,» sa Gustaf og reiste seg opp samtidig med Jørgen. Oppbruddet kom brått på Anne, som lettere forfjamset fulgte etter dem mot utgangen. Gustaf betalte, nektet å ta imot noe fra henne, og snart stod de ute på fortauet i skyggen av hotellets fasade. De klemte hverandre, ble enige om å møtes til middag en gang før Jørgen dro, før Gustaf svingte seg opp på den gamle, sorte sykkelen og satte kursen mot Skillebekk. Anne gikk mot trikken, tilbake i sin målbevisste gange, mens Jørgen ble stående og se etter henne. Var det formen hans som gjorde at han møtte dem med en viss kulde, eller var det bare sånn han var blitt? Det var på tide å komme seg ut av sentrum. Det var på tide å komme seg tilbake til virkeligheten. Anne snudde seg og vinket idet minnene gradvis løste seg opp i det endeløse landskapet rundt bilen.

De stoppet på en bensinstasjon i en liten by omringet av skitne fabrikker. Mørket var i ferd med å ta over for solen, luften var kjøligere. Ingen andre mennesker var til stede, bortsett fra en ung mann som betjente stasjonen. Noen fugler utstøtte sine hemmelighetsfulle skrik like ved, ellers var det ikke en lyd. De fylte bensin og kjøpte inn flaskevann, sjokolade og nøtter. På den andre siden av veien lå et slitent, snart nedlagt motell.

Erika satt bak rattet da bilen rullet ut på veien igjen. Hun hadde sovet lenge og fremstod, til tross for den umiddelbare slappheten som gjerne følger i kjølvannet av tung søvn, tilstrekkelig våken og klar for å føre dem inn i natten. En natt som ble lang og stille. Hun kjørte uavbrutt med Jørgen halvt sovende ved sin side. Rundt dem lå det svarte omrisset av skogen, innhyllet i roen som preget området, til tider forstyrret av landsbyers lys og åpne sletter i en ujevn rytme, men aldri av noe nytt, noe som maktet å bryte monotonien.