Bjørn Andreas Bull-Hansen

ISAK

Tidligere utgitt:

Syv historier fra Vestskogen, novellesamling, 1996

Dragens tårer, roman, 1997

Brans reise, roman, 1998

Han Som Søker, roman, 1999

Profetier – memoarer om John Thiersen, roman, 2000

Cernunnos’ komme, roman, 2000

Der gudene dør, roman, 2001

Tazka Kora, roman, 2002

Lushons plater, roman, 2004

Anubis, roman, 2006

Evercity, roman, 2007

Den røde oksen, roman 2008

Jotnens hjemkomst, roman, 2010

Før de ni verdener styrter, roman, 2011

Ragnarok, roman, 2012

© 2015 Nidhogg Forlag

www.nidhogg.no

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-690127-1-2 (ePub)

ISBN 978-82-690127-0-5 (trykk)

bull-hansen.com

facebook.com/AndreasBullHansen

twitter.com/BullHansen

Instagram: @bjornbullhansen

TÅKEN KOMMER DRIVENDE. Den legger seg i bukten og brer seg utover, fyller den opp. Så trekker den opp langs bekken, inn mellom ruinene og de sortbrente grunnmurene. Den legger seg over det som en gang var fruktbare jorder, men som nå er skog der rådyr og elg kan beite. Den driver forbi restene av dagligvarebutikken og de nedbrente husene, og opp hit til skolen. Da jeg var ung, mente folk at det var gjenferd i tåken. Noen ganger ønsker jeg å tro det selv. Jeg ønsker å kjenne nærværet til de som var her før. Jeg vil at de skal se meg.

Men jeg vender alltid de tankene ryggen. Jeg kjemper imot. Gammel er jeg nå, brukken og skrøpelig. Det halte benet mitt er vondt, jeg sleper det etter meg. Om det ikke var for fisket nede i bukten, ville jeg omkommet for mange år siden. Jeg har ikke krefter til å jakte lenger. Jeg dyrker ingen grønnsaker, og åkrene … Åkrene fikk gro igjen.

Noen kvelder står jeg bare her og ser mørket legge seg. Jeg liker mørket nå. Det skremmer meg ikke lenger, slik det kunne de første årene etter at jeg ble alene. Ja, etter hvert som jeg er blitt eldre, liker jeg skumringen stadig bedre. Og grålysningen, som alltid var en tid da jeg kunne puste ut og riste av meg nattens mareritt, er blitt en stund full av bekymringer. Da må den giktbrudne kroppen stables på bena, hånden min må gripe stokken. Så må jeg ned til bryggen og fiske. I både regn og sol. Sommer som vinter.

Jeg vender om og går opp mot skolebygningene. De ble bygget i én etasje, og står grå og grønnfalmede på en høyde i skogen. Fra skolegården kan man se ned til sjøen. Der oppe har jeg et ildsted hvor jeg kan steke fisk. Jeg har et bord der også, og en benk jeg kan sitte på. Denne skolen har vært mitt hjem i flere tiår nå. Men jeg holder ikke til i et av klasserommene, hvor jeg kunne vasket soten av vinduene og sittet og sett vinden leke i bjørketrærne utenfor. Det er i kjelleren jeg bor. Ned en trapp, inn gjennom en sluse med to ståldører. Det er et gammelt tilfluktsrom. Da jeg ble alene, trakk jeg opp hit i redsel. Jeg fryktet at folka ville komme tilbake. Så jeg krøp ned gjennom luftekanalen og kom meg inn hit. Dørene fikk jeg åpnet fra innsiden. Her er ingen vinduer. Noen ganger føles det som et gravkammer her nede, og gjenferdene er nære. Men ingen levende kan nå meg her. Og når jeg tenner oljelampen og lar lyset bre seg, ser jeg veggene, alle veggene innover, dekket av bøker. Det er tusenvis av dem. Bøker om tider før denne. Bøker om fjerne verdensdeler. Bøker som hvisker om det som var.

Jeg har også en køye her inne, et bord og en stol. Jeg har en peis med et rør som leder røyken ut i luftekanalen. Jeg har en knagg hvor vinterkoften min henger. Jeg har en bue, piler, et fiskespyd og taukveiler. Jeg har kanner med parafin og tønner med vann. Her henger tørrfisk fra snorer under taket. Her har jeg spann med tørkede bær og sopp. Om jeg skulle snø inne, eller om jeg blir for syk til å komme meg ut, vil jeg likevel kunne fortsette på arbeidet mitt.

En flis med tørrfisk. En kopp med vann. Jeg setter meg ved bordet og griper blyanten. Jeg vender om det fullskrevne arket. Det var i våres jeg begynte. Jeg tegnet først bokstavene, og ved hver bokstav en gjenstand for bokstavens lyd. Siden hele ord, også disse ved siden av gjenstander jeg tror de vil kjenne igjen. For det er mitt håp at det fortsatt finnes mennesker, og at de en gang i fremtiden vil komme hit og undres. At de vil sette seg ned ved dette bordet og bla i disse arkene. At de vil lære og forstå. Kanskje de da ikke gjør de samme feilene som vi gjorde.

Noen ganger kan jeg mest se dem for meg. Fryktsomme kommer de inn hit, med faklene sine lyser de rundt seg. Hvem stablet disse bøkene opp langs veggene, undres de. Kan hende vet de ikke engang hva bøker er. De stikker spydene sine i dem, river dem ned på gulvet og ser dem åpne seg. Og så forundres de av tegnene. Kan hende tror de det er guder fra den gamle tiden som har vært her. Gudene som bygde broene og høyblokkene, gudene som malte verden med rake linjer av asfalt og betong. Eller så springer de bare herfra i frykt.

I hele sommer har jeg skrevet om tiden som en gang var. Hvordan tingene virket. Hva ruinene forteller oss. Hvordan verden var den gangen, før den store pesten. I dag begynner jeg på historien om dette stedet og de som levde her. Det føles som en evighet siden. Jeg var så ung den gangen.

I

ELISE

1

DET VAR KVELD da Isak omsider kom frem til Grebbestad. Han hadde seilt ut tidlig dagen før, overnattet på anker i en bukt nord for Strømstad og dratt videre i grålysningen. Selv om det knapt hadde blåst den dagen, hadde han ikke satt på motoren før utpå ettermiddagen. Han likte å seile.

Da Isak hadde fortøyd, skrittet han inn på bryggen. Han var kledd i jeans og en blå seilerjakke med en oljeflekk på ermet. Fra båtene omkring lød det av stemmer og latter. Det var trekkspillmusikk her også, det kom fra den andre enden av gjestehavnen. Isak kjøpte en øl i bryggecaféen og satt en stund på en benk og så folk gå forbi. Det var mange mennesker her. Barn med iskrem, gamle par og leende, unge mennesker med solbrune ansikter. Isak voktet seg vel for å holde blikket for lenge på dem. Han hadde aldri vært flink med mennesker, og han var redd noen skulle føle at han stirret. Slik hadde det vært så lenge han kunne huske. I løpet av de siste årene var en slags voksenhet blitt kastet på ham, og han hadde brått fått linjer rundt øynene og i pannen. På et vis var han tilfreds med det. Det var noe med alderen som jevnet ut skavanker og særegenheter.

Da Isak hadde tømt glasset, reiste han seg fra benken. Han ville bort til svabergene og bålet han hadde sett ute fra sjøen. Deretter ville han se jentene danse i de hvite sommerkjolene sine, for ennå var han ikke så gammel at det virket upassende. Bare for en kort stund ville han sitte blant de andre og late som han var en av dem.

Så Isak gikk langsmed bryggekanten helt til den søndre delen av havnebassenget. Herfra fulgte han en sti som ledet ut på svabergene. Like ut i vannkanten var det lagt et plankegulv, stort nok til å gi plass til en maistang og et titalls par som svingte seg i en vals. Han satte seg på en av benkene. Det var flere ledige plasser rundt dansegulvet.

Han fikk knapt satt seg før to kvinner dumpet ned ved siden av ham. Isak forsøkte å ikke se den veien. De stakk de lyse hodene sine sammen, hvisket og lo. Han kunne høre at de var norske. Så gikk den ene av sted. Nå måtte Isak se hvem av de to som hadde gått, for selv om han levde alene og hadde innfunnet seg med at det var slik det måtte være med ham, var han ikke uten interesse for kvinner. Hastig kastet han et blikk til siden. Hun som satt igjen, var ikke så ung som han først hadde trodd. Hun hadde et magert ansikt, med svært lange øyenvipper og en overleppe som sto litt ut over underleppen. Håret var lyst, langt og sommerlig. Den hvite kjolen hang løst over skuldrene, også de ganske magre og senete. Det ene brystet hennes så ut til å være litt større enn det andre. Hun hadde et sjal omkring seg, det skled ned idet hun snudde seg og så etter venninnen. Isak så bort.

«Hei,» sa hun, og Isak trodde først at det var en annen hun sa det til. Så gjentok hun det: «Hei?»

Isak så på henne fra øyekroken. «Ja,» sa han først, som for å bekrefte, mest for seg selv, at det virkelig var ham hun snakket til. «Hei.»

Hun smilte. Det var bare en trekning i munnvikene, men nok for ham. «Hei,» gjentok han. «Unnskyld, jeg … Jeg bare … Litt sliten, bare.»

«Å,» sa hun. «Da skal jeg ikke forstyrre.»

«Nei, ikke … Jeg mente det ikke sånn. Jeg bare hørte deg ikke. Men … Du venter på hun andre, hun venninnen din?»

«Ja, men jeg tror hun traff noen kjente.» Hun kastet et blikk tilbake langs stien, og idet hun gjorde det, så Isak at hun hadde en svært smal overkropp, den var vever og ungpikeaktig.

«Eller … Kanskje hun gikk tilbake. Det er noen i båten.»

«Dere kom med båt?»

«Ja.» Hun smilte igjen. «Med båt, ja.»

«Jeg også.»

Hun rakte frem hånden. Det var en svært kvinnelig hånd, med blanklakkerte negler. «Elise.»

Hittil hadde Isak sittet med sin venstre side vendt bort fra henne, og han hadde bare skottet raskt på henne fra øyekroken. Nå ble han tvunget til å snu seg mot henne. Den unge kvinnen hadde vakre, blå øyne, som brått ble litt større idet hun så hele ansiktet hans. Isak ventet et par sekunder mens blikket hennes flakket, hun visste ikke helt hvordan hun skulle se på ham. Han skjelte kraftig på venstre øye, pupillen sto nesten ute i øyekroken.

«Ja, hei,» sa hun igjen, og festet blikket på det høyre øyet hans. «Elise heter jeg.»

«Isak.» Han tok henne i hånden, men varsomt, som om den var noe skjørt han ikke måtte knuse.

«Isak?»

Igjen det smilet. Han likte hvordan leppene formet seg, de svingte seg liksom oppover helt ute i munnvikene.

«Som i boken?» spurte hun.

«Bibelen, mener du?»

«Markens grøde. Jeg tenkte på den.» Hun slapp hånden hans, og Isak var plutselig redd for at han hadde holdt håndtrykket for lenge. Det tok seg ikke ut.

«Har du hørt det før? Du har helt sikkert hørt det tusen ganger før.»

«Nei, egentlig ikke. Ikke tusen ganger, i hvert fall. Det er ikke så mange som leser bøker lenger.»

«Men du gjør det?»

«Ja,» sa Isak. «Når jeg har tid. Gjør du?»

«Ja. Jeg studerer litteratur.» Hun snudde seg enda litt mer mot ham nå. Den hvite kjolen var skåret lavt, han kunne se BH-stroppene som lå stramt innved den solbrune huden hennes.

«Hva jobber du med?» spurte hun.

«Jeg?»

«Ja, hvis du har jobb, da. Eller … Ja, det var ikke meningen å …»

«Neida, jeg har jobb. Jeg er lærer.» Han kjente en viss stolthet ved å si det. Det var en jobb han likte å si at han hadde, men som han ellers mislikte.

«Lærer? Det må være krevende nå for tiden.»

«Ja, det … Det er slitsomt, men jeg dør jo ikke av det, da.» Han avrundet det hele med en kort og tilgjort latter. Hun lo ikke. Hun bare vendte blikket mot dansegulvet og så plutselig trist ut. Igjen trakk hun sjalet rundt seg. Og nå kom venninnen gående. Hun hadde en ølboks i hver hånd. Den ene var åpnet. Hun tok en slurk av den og rakte den andre til Elise, men Elise ristet på hodet.

«Kanskje vennen din vil ha?» Venninnen rakte ølboksen til Isak, og Isak takket og satte den på benken ved siden av seg.

«Hei.» Hun lente seg frem og tok ham i hånden. «Linn.»

«Isak.»

Hun smilte. Hun var yngre enn Elise. Det så slik ut, i alle fall. Hun var friere, åpnere i hele seg.

«Kanskje vennen din vil be deg opp til dans?» Selv om spørsmålet var rettet til Elise, holdt hun hele tiden blikket festet på Isak.

«Nei …» Han trakk på det, han visste ikke helt hvordan han skulle vri seg unna.

«Joda.» Hun bøyde seg frem og tok først hans hånd, deretter hennes. Så leide hun dem begge ned mellom benkene og tilskuerne, og snart sto de alle tre på dansegulvet, og Linn klappet Elise på overarmen og gikk opp til benken og ølboksene igjen.

Det var vals. Isak trodde i hvert fall det. De andre parene begynte å svinge seg rundt og rundt, men selv ble han stående. Litt keitete la han høyre hånd om livet hennes. Hun la sin på hans høyre skulder. Så fomlet de litt med den ledige hånden inntil de to hendene ble enige om å holde i hverandre. Hun kremtet og trakk på munnviken. «Ja,» sa hun. «Da danser vi, da.»

Isak tok noen et skritt til siden og forsøkte å vugge til musikken, og så et skritt til den andre siden. Hun fulgte, noe som for Isak føltes både underlig og godt. Han vugget til siden, hun vugget med ham. Et smil trengte seg frem i ham. Og det var ikke bare et slikt smil som han av og til kunne bruke når han snakket med folk. Dette smilet kom fra et helt annet sted i ham, og han fikk seg ikke til å bli kvitt det.

«Du kom nå?» spurte hun.

«Ja, nå nettopp.»

«Er du alene?» Hun så rakt frem over skulderen hans da hun sa det.

«Ja, jeg … Jeg seiler alene.» Han angret det straks han hadde sagt det. Det lød dramatisk og selvhøytidelig. «Er så mye stress,» la han til. «I løpet av uken, så … Det er bare deilig å være alene litt.» Det ble feil, det også. Nå trodde hun vel at han ikke ville danse med henne.

«Ja, jeg skjønner.» Hun kastet et raskt blikk opp på ham. Hun var ganske mye lavere enn ham.

«Det er ikke sånn at jeg vil være alene. Jeg bare … Det er slitsomt på skolen, bare.»

«Mm-m,» sa hun.

Hva skulle det bety? Han burde kanskje holde munn. Aldri hadde han vært god på dette. Han rotet det til. Hun måtte tro han var en raring.

Snart stilnet musikken. Noen av parene på plankegulvet ble stående, mens andre trakk opp til smågrillene sine i svabergene, eller tilbake til båtene.

«Jeg vil gå en tur. Du … Du kan være med?»

Han nikket. Han fulgte henne ut blant tilskuerne og bortover stien som ledet til dusjhuset og toalettene. Han burde tatt en dusj. Det var to dager siden han dro hjemmefra. Han fortsatte å gå ved siden av henne, og de kom ut på bryggen og ruslet bortover langs båtene. «Det er rart,» sa hun. «Her er det sånn som da jeg var liten. Ikke noe har forandret seg. Men inne på fastlandet, der …»

«Der har ting forandret seg.» Han nikket.

Hun stanset og foldet de tynne kvinnearmene sine under brystene. Igjen så han hvor smal hun var, det var nesten noe barnlig over skikkelsen hennes. Men nå kom dette blikket igjen, hun stirret fremfor seg og virket bekymret.

«Er det noe i veien? Sa jeg noe galt?»

«Neida.» Hun tok ham raskt på overarmen. «Takk for dansen.»

Hun rakte ham hånden. Han grep den like varsomt som da de hilste på hverandre på benken.

«Du skal kanskje tilbake.»

Hun lot blikket sveipe utover havnebassenget, før det stanset ved en førtifoter der cockpiten var full av leende, pratende, drikkende mennesker. Venninnen satt blant dem.

«Jeg skal ikke oppholde deg.»

«Neida, du gjør ikke det.» Hun smilte til ham igjen. De smilene gjorde noe med ham.

«Ja, du får ha det bra,» sa hun.

«Du også.» Han nikket og smilte litt, mest for å skjule skuffelsen idet hun snudde seg og gikk. Så ruslet han videre bortover bryggen, helt til han var fremme ved båten sin og kløv om bord. Han ble sittende i cockpiten en stund mens han skjemtes fordi han var alene. Elise satt borte i den store seilbåten, i den vide cockpiten, sammen med de andre. Det var så vidt begynt å mørkne nå, og de hadde hengt en parafinlampe under bommen.

Isak gikk tidlig til ro den kvelden. Lenge ble han liggende på den smale køyebenken nede i båten og lytte til stemmene og latteren utenfor. Det lød i fyllebrøl også, men det var ikke der borte hvor Elise satt. Han så ikke for seg henne slik. Hun var ikke slik.

Isak lå ganske lenge før han innså at han ikke kunne sove. Ikke bare var det for mye bråk i havnen, men han grublet for mye. Hva gjorde hun der borte i båten? Var hun sammen med en av mennene der? Han håpet ikke det. Det virket ikke slik. De kvinnene som hadde noen, virket alltid så opptatte. De skulle alltid videre, det var alltid noe de måtte gjøre. Hun var kanskje skilt. Det var vel derfor venninnen hadde bedt ham danse med henne. Men det var bare en dans. Han måtte ikke innbille seg at det var mer enn det. Ikke for slike som ham.

Han satte seg opp. Gjennom de smale vinduene kunne han se ut på den mørkeblå himmelen, og lukten av grillmat drev gjennom ventilene i dekket. Han lukket øynene og holdt frem hånden. Det var nesten så han kunne kjenne fingrene hennes mot sine. Han flyttet hånden til siden og lot som han la den mot det smale livet hennes. Mot kanten av lillefingeren kjente han så vidt hoftekammen hennes.

Med ett hørte han skritt på bryggekanten. Noen tråkket inn på fordekket. «Hallo?»

Han reiste seg og sto med hodet like oppunder dekket. «Ja?»

Skrittene fortsatte langsmed sidedekket. Isak grep trøyen han hadde slengt på bordet og trakk den på seg.

«Hallo? Isak?»

Hun var i cockpiten nå. Han tråkket ned i jeansen og kneppet igjen smekken. Så kremtet han og skjøv opp luken, før han fjernet de to lemmene som sperret åpningen mellom cockpiten og lugaren.

«Hei, Isak! Sov du?»

Det var Linn, venninnen. Hun skjøv unna en taukveil og satte seg på styrbord benk.

«Nei, jeg bare hvilte litt.»

Linn strøk det lange, blonde håret bak øret og rakte ham en liten papirlapp. «Her. Også lover du meg å ringe, greit?»

«Hva?» Han tok imot og forsto ikke. «Skal jeg ringe … deg? Hvorfor …»

Hun lo. «Da må du spørre gubben min først! Nei, ikke meg. Elise! Henne du danset med!»

Han så på lappen. Tallene var skrevet svært tydelig med sort tusj.

«For du er single, ikke sant?»

«Ja …» Han så opp.

«Ja, er du det?»

«Ja.»

«Da kan du vel ringe henne?»

Han svarte ikke. Linn strøk den hvite kjolen ned langs lårene sine, før hun reiste seg og vendte seg mot båten der borte. «Hun går nok og legger seg snart. Det er ingen vits i å komme bort nå. Men ring henne, greit?»

«Greit.»

Hun støttet seg til bommen og gikk frem på fordekket, og derfra inn til de fnisende venninnene på bryggekanten. Isak ble stående og glane ut i sommernatten mens han knep lappen hardt fast mellom fingrene. Vestavinden trakk varmt over gjestehavnen og brakte inn lukten av storhavet der ute.

*

To dager senere sto Isak ved vinduet i leiligheten sin. Han hadde stått der helt siden solnedgang. For her, fra vinduet høyt oppe over gatene, kunne han så vidt se havet. Det viste seg i en glipe mellom kontorblokkene på den andre siden av gaten, og når han så lenge nok på den glipen, var det mest som den videt seg ut, og han kunne se solen synke ned bak øyene. Og han kunne, bare i et øyeblikk, glemme at han var tilbake i byen. Han kunne late som om han satt i cockpiten igjen, og under ham gynget havet.

Nå mørknet det. Men fortsatt sto Isak der. Noen få stjerner skinte. Trafikken nede i rundkjøringen ble hissigere, det var som om nattemørket fikk frem noe vondt i folk.

Isak eide en leilighet i sentrum av Oslo. Han hadde nå bodd der i snart ett år, og han hatet det. Han trengte bare å senke blikket mot gatene, så kjente han straks på dette hatet. Eller kanskje var det mer en slags forakt. Han foraktet drittungene som sto nede ved togstasjonen og røkte dop, han foraktet bilene som kruste gjennom horegatene og de dumme ansiktene som av og til stakk ut av bilvinduene. Han foraktet de sortkledde kvinnene som vandret omkring der nede og bablet i vei på språk han ikke forsto, og han foraktet seg selv fordi han aldri hadde maktet å flytte seg ut av denne stinkende, støyende byen. Men hva skulle han gjøre? Han jobbet her. Han var glad han hadde jobb. Ikke alle hadde det.

Nå tok Isak to skritt bakover og satte seg på sengen. Leiligheten besto av ett rom som tjente som soverom og kjøkken, samt et lite bad der et dusjkabinett var klemt inn i et hjørne. Isak grep glasset som sto på nattbordet og løftet det til munnen. Den røykfylte lukten bet i nesen. Talisker, skotsk singlemalt. Han hadde spart på den i flere måneder. Smaken var skarp, full av hav og tang og minnet om den gangen han satte kursen rakt ut mot havet og skulle krysse over til Skottland, men ble tvunget til å snu da autopiloten begynte å fuske.

«Gratulerer, Isak.» Han løftet glasset, så lampelyset skinne gjennom den gylne stripen med sprit og tok en slurk til. Så begynte skrålet nede i gangen igjen, og Isak satte glasset tilbake på nattbordet og ble sittende på sengekanten. Ikke en eneste kveld gikk uten at de kranglet. Og de kranglet ikke som andre folk. De skrek. Ja, de skrek så ungene deres begynte å grine. Han holdt seg for ørene. Noen ganger varte det ikke så lenge. Et klaps, et brått hyl, så var det over. Men ikke i kveld. Nå var det kona som hadde overtaket. Hun kjeftet gubben i senk, og til slutt ble det stille, bare gråten fra ungene hørtes.

Isak tømte resten av whiskyglasset i to raske slurker. Så plukket han opp mobiltelefonen og gikk inn på badet, og der lukket han seg inn i dusjkabinettet og slo ned det vesle setet. Her ble kjeftingen såpass dempet at han kunne ringe. Han hadde holdt i papirlappen så lenge at blekket hadde smittet av på tommelfingeren. Tallene kunne han allerede utenat, men han så likevel på lappen da han tastet dem inn. Det var tåpelig, tenkte han. Hun måtte jo tro at han var en desperat tulling. Kanskje han var det. Han satte seg ned og ringte.

«Hallo?» Hun svarte raskt, så raskt at han ikke helt visste hva han skulle si. «Hallo, hvem er det?»

Hun hørtes sliten ut. Ringte han kanskje for sent? Hadde hun lagt seg allerede?

«Hei, det er Isak.» Han forsøkte å smile mens han sa det.

«Isak?» Det ble stille.

«Ja, fra Grebbestad. Vi …»

«Åja!» Hun lo litt, men det hørtes tilgjort ut, syntes han. Eller lo hun av ham, fordi han ringte?

«Vi danset,» sa han, og hørte med det samme at det lød feil, som en forpliktelse. «Men det er ikke derfor jeg ringer,» la han til.

«Å? Hvorfor da?» Hun hørtes forbauset ut.

«Jo, det er det også, men … Jeg fikk telefonnummeret ditt av hun …»

«Linn?»

«Ja, henne. Så jeg tenkte jeg skulle ringe.»

Det ble stille igjen, før hun svarte: «Hyggelig, det.»

«Ja, også tenkte jeg at hvis du ikke har noe å gjøre, så kunne vi kanskje treffes.» Han pustet lettet ut. Nå hadde han sagt det.

«Ja, jeg vet ikke, men …»

«Det passer kanskje ikke. Jeg beklager.» Det passet ikke. Hun likte ham ikke. Det burde han regnet med. Hva innbilte han seg egentlig? At hun ville gå ut med en som så ut som ham, en som ikke kunne se henne i øynene engang?

«Neida. Ikke noe å beklage. Hadde vært hyggelig, det. En kaffe, kanskje? Hvor bor du?»

«Jeg …» Ordene stanset nesten pusten i brystet hans. Han måtte tenke seg nøye om nå, før han snakket. Han måtte ikke ødelegge dette. «Oslo. Ja, i Oslo.»

«Jeg også.»

«Åja. Fint.»

«Praktisk,» sa hun, og lo litt. Det var ikke egentlig en latter, men mer en slags lyd som fylte ut stillheten før han fikk samlet seg til å svare.

«Veldig praktisk, ja. Jeg … Jeg er ikke så kjent, men oppe ved slottet … Det er sikkert noen spisesteder der.»

«Ja,» sa hun. «Det tror jeg det er.»

«Vi kan treffes der. Foran slottet. Hvis det passer.»

«Ja.» Isak kremtet og nikket for seg selv der han satt. «Ja, det passer.»

«Når da?» spurte hun.

Han ville helst si ‘i morgen’, men da kunne det jo virke som om han ikke hadde noe å gjøre. «Når passer det?»

«På fredag?»

«Ja. Klokken …»

«Seks?» Hun fylte ut pausene hans. Han likte det. Han lød ikke så famlende da.

«Klokken seks foran slottet, da.» Han ville ikke snakke mer nå, han var redd for å si noe galt igjen. «På fredag. Jeg … Du får ha en god kveld, da.»

«Du også, Isak.»

De sa ‘ha det’ to ganger hver, før hun la på. Isak ble sittende med telefonen i den ene hånden og papirlappen i den andre. Da han reiste seg, kjente han seg ør i hodet, han måtte sette seg på sengekanten igjen. Han la lappen med telefonnummeret under whiskyglasset og vendte blikket mot natten og det sorte vannspeilet ute i Oslos indre havn.

Da han senere den kvelden krøp inn under dynen, enset han knapt støyen fra gatene. Han lukket øynene og sovnet med det samme.

Det var den tjuefemte juni 2024, og Isaks fødselsdag. Han fylte tjueåtte.

2

ISAK OG ELISE MØTTES øverst i Karl Johans gate og smilte til hverandre mens de snakket. De spiste middag på Aker Brygge, men når de senere snakket om den kvelden, kunne ingen av dem huske hva de hadde spist. De snakket sammen over det lille bordet og den hvite duken. Elise drakk vann, så det gjorde Isak også. Hun slo ikke blikket vekk fra ham, slik alle andre gjorde. Isak kunne ikke huske at han noensinne hadde opplevd det før, alle pleide å bli flakkende i blikket når de så på ham. Men Elise, hun var ikke som de andre. Da regningen kom, fant hun frem et par briller med stripete innramming, men Isak trakk lappen fra bordet og sendte den til kelneren med kredittkortet sitt. Han var ingen rik mann, men hadde ryddet plass på kontoen sin til en ganske dyr middag denne kvelden. Så brøt de opp og begynte å gå langs bryggene. Elise pekte på en seilbåt, en blank og hvit førtifoter, en slik hadde faren hennes hatt før. Hun hadde en særegen knekk i håndleddet når hun løftet hånden slik. Det var som om hun ikke helt maktet å holde hånden oppe. Hun var vever og sårbar der hun sto med den lette vinden i håret.

De ble gående langs bryggekanten. De enset knapt musikken fra restaurantene. De holdt seg helt ute ved kanten, liksom det fantes en rand av stillhet der, bare for dem. Elise var kledd i en lilla kjole, hun hadde et silkeskjerf som hang ned over brystet, og da de gikk ut, hadde hun tatt på seg en hvit jakke med innsving i livet. Isak så kråketærne i øyekroken hennes og hvordan de ble dypere når hun smilte, og hvordan de glattet seg nesten helt ut når hun ble alvorlig. Hun kunne brått få et slikt uttrykk i ansiktet, det skjedde hvis samtalen stanset opp eller de ble stående og se ut over sjøen litt for lenge. Så Isak gjorde sitt beste for å holde samtalen i gang, selv om han aldri hadde vært god på slikt. Han la også merke til at hun trakk den hvite jakken litt tettere rundt seg av og til, akkurat slik hun hadde gjort med sjalet der i Grebbestad. Hun skjulte brystene. Han hadde sett kvinner gjøre slik før. Det var ikke noe galt med det. Det var bare én av de mange tingene ved kvinner som han ikke forsto seg på.

Hun kjøpte is til dem og sa enda en gang at hun ville betale halvparten av middagen. Så sto de på bryggekanten og så utover sjøen mens de spiste. Han snakket om båten sin, og hvordan han hadde seilt den opp fra Danmark. Det var en gammel Maxi på tjueåtte fot, med slitte benkeputer og solbleket teak i cockpiten. Seilene var gamle, men han hadde ennå ikke hatt råd til å bytte dem ut. Det siste sa han ikke.

Elise lot den siste kulen smelte i kjeksbegeret mens hun fortalte om seilturene med faren sin. Faren var død nå, han døde da hun var femten år gammel. Elise sa det som det var en hverdagslig ting, hun løftet litt på skuldrene og trakk pusten, før hun fortsatte å fortelle om hvordan faren tok henne med seg på turer nedover kysten. Foreldrene var skilt, og faren hadde ingen andre, så det var bare dem. De seilte helt til Skagen en gang.

Da Isak spurte hvor lenge det var siden faren gikk bort, vendte hun seg mot sjøen, og nå kom dette triste over henne igjen. «Femten år,» sa hun stille. «Jeg er bare tretti.» Så brøt hun av en bit av kjeksbegeret og kastet den ned til endene i det oljefargede vannet.

Isak kjørte henne hjem. Hun fortalte at hun leide en sokkelleilighet oppe i Ekebergåsen, og selv om Isak var godt kjent, lot han henne forklare ham veien gjennom gatene. Da de var kommet opp i åsen, åpnet Isak vinduene og lot bilen fylles av den svale kveldsluften og lukten av eplehager, syriner og rosebed. Elise var ganske stille nå. Hun holdt den vesle, hvite vesken sin på fanget og hadde det triste blikket igjen.

Hun stanset ham ved en av de hvitmalte sveitservillaene. Isak fulgte etter da hun gikk ut, kremtet og ble stående med hånden på det varme bilpanseret. Elise stanset i porten, like under en buegang av tornete rosegrener.

«Takk,» sa han. «For i kveld.»

«Å, ja.» Hun tok seg oppgitt til pannen. «Jeg vet ikke hva som gikk av meg.» Hun kom bort til ham. «Unnskyld.» Hun la hånden på armen hans. «Takk for i kveld.»

Så flyttet hun hånden opp mot nakken hans, og Isak lente seg frem og litt ned, og hun la kinnet mot hans.

Den natten sov ikke Isak. Han kjørte først rundt i gatene og fikk ikke orden på tankene. Da han endelig fikk samlet seg og kjørte hjem, ble han sittende i bilen lenge etter at han hadde parkert nede i dypet under boligblokken, for han syntes fortsatt han kunne kjenne lukten av henne ved siden av seg. Oppe i leiligheten ble han gående rundt som et dyr i bur, helt til han bestemte seg for at han ville ringe henne når klokken ble ti. Da ville hun ha stått opp, og han ville ringe henne og be henne ut igjen. Han brydde seg ikke om det virket desperat. Han orket ikke å vente.

Så Isak ringte på slaget klokken ti og ba henne ut samme kveld. Elise svarte ja, og Isak tenkte at hun kanskje var for trett til å svare nei, men hun sto i porten da han kom kjørende og smilte til ham da hun satte seg inn.

De så film. Isak fikk ha armen rundt henne. Hun lente seg litt mot ham og var varm i huden. Isak hadde kjøpt to billetter til en animasjonsfilm for barn. Det var det eneste som var ledig. Han kjøpte popcorn, men spiste ingen. Det gjorde ikke hun heller. Hun satt der bare, i armkroken hans, og armlenet mellom dem gnagde dem begge i hoften.

Etter filmen kjørte han henne hjem igjen. De gikk en tur i smågatene. Elise nappet et eplekart fra en gren som hang ut over veien. «Surt,» sa hun og tygde likevel i seg en bit.

Elise var kjent i disse småveiene, og ledet dem snart ned til en barnepark. Her var husker og sklier, et par langbord og benker, og en sandkasse hvor små plastbøtter og spader stakk opp av sanden. Herfra kunne de se utover fjorden. Vannet var stille der nede, og en nesten full måne speilet seg mellom flytebryggene. «Jeg burde fortelle deg noe,» sa hun.

«Ja?» Han så på henne. «Hva da?»

Hun vendte seg halvt bort fra ham og ble stille.

«Hva skulle du si?»

«Jeg er syk, Isak. Jeg har kreft.»

Isak sa ingenting. Det slo imot ham, det ordet. Han ville rekke ut hånden og trekke henne inntil seg, men han ble stående som lamslått.

«Du vil kanskje dra hjem. Det er greit. Jeg forstår det.»

«Nei. Jeg vil ikke dra.»

Hun skottet opp på ham. «Hvorfor ikke? Jeg er jo syk.»

«Men du … Du blir frisk?»

Hun slo blikket vekk fra ham igjen. Det lange, lyse håret falt ned foran ansiktet hennes, og han kunne høre at hun begynte å gråte. Nå tok han henne inntil seg. Hun ble stående og gråte mot brystet hans.

Etter en stund satte de seg ned på en av benkene. Elise holdt Isak i hånden og hadde hodet på skulderen hans.

De var sammen dagen etter også. De snakket ikke om kreften. Isteden kjørte de til Fredrikstad, der Isak hadde seilbåten sin, og siden det var varmt i været den dagen, dro de ut på sjøen. Isak tok av seg t-skjorten da de kom ut blant skjærene. Det skjedde mest som av gammel vane, siden han var vant til å seile alene. Han tok seg i det straks, og ble stående med rorpinnen i den ene hånden og t-skjorten i den andre mens Elise så på ham gjennom de store, sorte solbrillene sine. «Du trenger ikke ha den på,» sa hun da han skulle ta på seg igjen. «Det er varmt.»

Selv ble hun sittende med den hvite seilerjakken sin på.

Etter seilturen spiste de noen sandwicher Isak hadde tatt med seg. Elise fortalte at hun hadde jobbet i klesbutikk før hun bestemte seg for å begynne på universitetet. Siden hun ble syk, hadde hun tatt en pause. Men nå hadde hun begynt igjen. Isak smilte da han hørte det, for det måtte jo bety at hun var i ferd med å bli bedre. Han våget ikke å spørre, men sa isteden til seg selv at det måtte være slik. Hun ville jo ikke begynt å studere igjen hvis hun var døende?

Hun spurte hva han skulle gjøre i sommerferien. Han svarte at han skulle jobbe. Norskkurs på skolen. Det begynte allerede neste uke.

Hun skulle ha fri. Han myste mot det glitrende vannspeilet mens han spurte henne om de skulle finne på noe. Han jobbet jo ikke i helgene. Ikke om kveldene heller.

Elise spurte om han var redd. Isak flyttet blikket mot solbrillene hennes. «Nei,» løy han og ristet på hodet.

De neste dagene hørte ikke Isak fra Elise. Han tekstet henne tre ganger, men hun drøyde med å svare, og da svaret endelig kom, slo det nesten Isak i gulvet: ‘Jeg tror ikke vi skal treffes mer. Du skjønner sikkert hvorfor. Klem, Elise.’

Isak tilbrakte de neste dagene alene i leiligheten, og følte ikke for å gå ut. Han dro og trente én gang, men hadde ingen kraft i seg. Så han gikk hjem til leiligheten, skjenket seg et nesten fullt glass av den dyre, skotske whiskyen og drakk seg nummen på det.

Da Isak noen dager senere sto foran tavlen og så elevene velte inn, kjente han seg dårlig. Det var en slags sløvhet i ham, en sløvhet som gjorde ham lei og sendrektig. Han sto helt stille inntil elevene hadde satt seg, og så betraktet han jentene med sine slør knyttet rundt de runde ungpikefjesene og guttene med sine hengslete kropper som aldri syntes å finne hvile på stolene, de skled liksom rundt på dem hele tiden. Det lød fra skjulte mobiltelefoner, noen lo litt. Så vendte han dem ryggen, småpraten begynte, og han skrev på tavlen: ‘Sommerkurs i norsk’.

Hele den uken sto Isak foran klassen. Mest snakket han til en imaginær mønsterelev som han plasserte midt i klasserommet. Det var en teknikk han hadde funnet på. Noen få ganger hadde han opplevd å ha en slik elev, en av de ensomme sjelene som gikk alene i korridorene og alltid leverte hjemmeleksene i tide. Elevene han nå hadde foran seg, fikk også hjemmelekser. Han var imot det. Ikke fordi de ikke trengte det, men fordi han visste at disse elevene knapt gjorde dem. De bannet når han delte ut leksearkene, og spyttet ut de styggeste ordene de kunne.

Isak lot som han ikke hørte. For Isak var sky, og hadde vært det så lenge han kunne huske. I et forsøk på å bryte ut av denne skyheten hadde han tvunget seg selv inn i et yrke der han stilte seg til skue hver eneste dag, men det hadde ikke hjulpet særlig. I klasserommet spilte han bare en rolle, det var ikke den egentlige ham de så. Og kanskje var det best slik.

«Kuffar,» lød det da han gikk rundt og leverte besvarelsene på den første prøven, den han trengte for å kartlegge nivået. De sa det ikke rett til ham, men ventet til han snudde ryggen til. Disse var bare tretten–fjorten år, og ennå ikke tøffe nok til å si slikt til ham ansikt til ansikt. Potet. Rasist. Kuffarjævel. Alle disse skjellsordene var velkjente. At han var skjeløyd, var sjelden noe de mobbet ham for. Men at han var en hvit vantro som i tillegg fortalte dem hva de skulle gjøre, det tålte de ikke.

Isak ble gående rundt og levere prøvene mens han tenkte på at han måtte legge alt det med Elise bak seg, for nå var det gått over en uke allerede. Men han klarte det ikke.

«Pang, du er død, mann.»

Det var en av guttene som sa det. Isak snudde seg. «Hvem sa det?»

Det ble stille.

«Alle trusler blir politianmeldt,» sa Isak.

Noen av guttene pekte på ham med de latterlige, vidarmede bevegelsene sine, som Isak trodde var hentet ut fra rap-videoer. «Poltifaen, jævla rassist!» kom det fra en av de modigste guttene, han kastet det sammenkrøllete prøvearket på gulvet. Isak ba ham ta av seg capsen. Gutten snudde den rundt, slik at det sorte, geléklissete håret stakk ut av hullet over strammespennen. Isak så på ham i et øyeblikk av dyp og inderlig forakt, før han vendte klassen ryggen og fortsatte å skrive på tavlen. Punktum og komma. Denne gjengen visste knapt forskjellen mellom de to. Isak forsøkte å regne ut hvor mange måneders låneavdrag han kunne betale for ekstralønnen som sommerundervisningen ga ham. Litt over tre måneder? Han fortsatte å skrive ned setningene fra arket sitt. Det var eksempler på bruken av komma og punktum.

Han var kommet litt over halvveis da det pep i mobiltelefonen. Han la straks fra seg whiteboard-tusjen og gikk raskt bort til jakken, den hang på knaggen borte ved vinduet. Kunne det være fra henne? Han åpnet meldingen. ‘Vil du gå ut og spise? Elise.’

Med ett kjente han solen som sto inn gjennom vinduet, og skuldrene føltes lette og frie. ‘I kveld?’ Han tastet det inn og sendte det av gårde. Hun svarte med det samme. ‘Ja. Klokken seks? Kan du hente meg?’ Han kunne det. ‘Ja. Selvsagt. Vi ses!’

Da Isak gikk bort til tavlen igjen, la han merke til at klassen var fullstendig stille. De satt og så på ham, som om de forventet at han skulle fortelle dem hvem som hadde tekstet. Isak fortsatte å skrive på tavlen.

«Hvem var det?» kom det fra en av jentene.

«Sikkert en hore,» sa guttevalpen med capsen. «Kuffarhore.»

Isak trykket flat spissen på tusjen. Da han vendte seg mot ham, trakk en lav og forventningsfull latter over klassen. «Hva sa du?»

«Ingenting,» flirte gutten.

Isak visste at han måtte la slike ord fare, han kunne ikke bry seg. Han vendte seg mot tavlen igjen og fortsatte å skrive.

Elise ventet i porten da Isak kom kjørende. Hun var kledd i hvite jeans og hadde den hvite seilerjakken på, og nedover brystet hennes hang et knallrødt sjal. Hun hadde håret løst og fritt og kysset ham på kinnet da han kom henne i møte. Han åpnet bildøren for henne og kjente henne knapt igjen. Hun strålte jo imot ham nå.

Hun ville ikke spise middag. Hun ville til båten. Så han kjørte til båten. De hadde knapt kommet av gårde før hun fortalte ham at like før hun tekstet ham, hadde hun fått resultatene fra den siste prøven. Hun hadde vært så redd, men nå sa legen at kreften var på vei tilbake. Isak fikk seg ikke til å si noe, han var rent for lykkelig til å snakke. Hun så på ham og smilte slik han aldri hadde sett noen smile før.

Klokken var åtte på kvelden da de la ut fra bryggen. Isak styrte båten med stø hånd på rorkulten, først ut fra båtplassen inne i elveløpet ved Fredrikstad; der fikk de vinden midt imot, og Elise satt på ripa med lukkede øyne, solen i ansiktet og det lange, lyse håret flagrende i vinden. Så kom de ut blant skjærene og hadde det åpne havet foran seg, men nå løyet vinden, og Elise kom tilbake i cockpiten og ble stående nært ved ham. Hun luktet av en sitronaktig parfyme, og håret hennes blafret og strøk Isak i ansiktet.

De la til land ved en holme. Isak tekstet skolen at han var blitt syk og neppe kunne komme neste dag. Elise klatret opp på en av knausene, hvor hun hadde god utsikt over havet, akkurat som om hun ikke kunne få nok av det. Isak lot henne være alene der, og gjorde imens i stand grillen inne på svaberget de hadde fortøyd til. Det var fortsatt lyst, og noen unger badet fra en cabincruiser et steinkast unna.

De grillet pølser. De var blitt enige om det da de stanset underveis for å handle. Pølser var enkelt. Faren hennes hadde alltid pølser på grillen når de var ute og seilte. Det virket som om faren var viktig for henne, tenkte Isak, og håpet hun ikke ville spørre om hans far. Men hun gjorde det. Elise var nysgjerrig denne kvelden, og hadde en hel masse spørsmål.

«Hvor gamle er foreldrene dine?» ville hun vite.

«De er døde,» svarte Isak.

«Er det lenge siden?»

«Moren min døde for …» Han snudde på pølsene mens han telte årene. «Åtte år siden.»

«Og faren din?»

«Det er lenge siden. Da jeg var barn.»

«Det må ha vært trist.»

«Nei …» Isak trakk litt på det. «Jeg kjente ham ikke.»

«Å.» Hun festet blikket på grillen. «Det var dumt.»

Han snudde på pølsene. «Jeg vet ikke. Jeg … Han var visst ikke særlig snill.»

Hun la hånden på underarmen hans, og han ble sittende helt stille, liksom den lette berøringen holdt ham fast og tvang ham til å tenke tilbake og huske. Han kunne erindre mannen i døren. En stor mann med mørke skjeggstubber. Han bøyde seg ned, og øynene hans var våte og triste. Så raspet de grove knokene ham over kinnet, en lukt av sprit og svette slo mot ham, og mannen rettet seg opp igjen og åpnet døren. Isak så sin egen vesle hånd, den strakte seg mot den veldige mannen som sto der i døråpningen, mot det brede, dystre fjeset høyt der oppe, og rundt det fjeset virvlet snøfnuggene. Så vendte mannen seg om og forsvant ut i mørket, og døren slo igjen.

«Pølsene.» Hun slapp armen hans. «Skal du snu dem? De svir seg.»

Han snudde dem. De var sorte på den ene siden. «Oj,» sa han, og så lo de begge litt av det. Han likte å le med henne.

Resten av kvelden satt de i cockpiten og snakket sammen. Elise ville vite om han hadde barn, men da Isak svarte at det hadde han ikke, virket det som om hun ikke trengte å vite flere ting om ham. Slik var det med Isak også. Hun satt rett overfor ham og hadde røde tøysko med hvite såler, og knærne hennes var bare en håndsbredd fra hans. Hver gang hun sa noe, lente hun seg litt frem mot ham, og han ville trekke henne nærmere, helt inntil seg, og kysse henne. Han visste jo at hun ville overnatte der i båten. Det var for sent å dra hjem nå.

Da Isak reiste seg for å se til fortøyningene, reiste hun seg også. Hun la armene rundt nakken hans, og først sto hun bare der med kinnet mot brystet hans, og han holdt rundt henne. Så la hun hånden mot bakhodet hans og så opp på ham, og trakk ham deretter ned mot seg og kysset ham. Det varte ikke lenge før hun la kinnet mot brystet hans igjen. «Jeg må fortelle deg noe,» sa hun stille.

Isak likte ikke det. Hva var det som var så viktig at hun måtte si det akkurat nå?

«Da jeg fikk kreft … De måtte operere. Og … Det ene brystet. De måtte ta det bort.»

Isak forsto ikke helt. Han kunne da virkelig kjenne begge brystene hennes nå, når hun sto så tett inntil ham. «Men … De ordnet det igjen?»

«Det er et innlegg. Silikon.»

«Sånn innlegg, du mener … Under huden?»

«Nei. BH-innlegg.»

«Åja. Det gjør ikke noe.»

«Nei. Kanskje. Men du må love meg, at hvis vi … Du må ikke freake ut.»

Det var underlig å høre henne bruke et slikt ord. Hittil hadde hun snakket så korrekt at det kunne lyde som om hun leste opp fra en bok. «Nei, jeg skal ikke freake ut. Det går bra.»

Hun klemte seg tettere imot ham. «Du er fin, Isak.»

Ingen hadde kalt Isak det før. Han strøk henne gjennom håret, og Elise så opp på ham igjen, og de kysset hverandre. «Jeg vil ikke vente,» hvisket Elise mot øret hans, og så kløv hun ned i båten, og Isak fulgte etter. Elise slo av lampen over bordet. Så tok hun av seg genseren og t-skjorten og sto foran ham i bare bh-en. «Du freaker ikke ut?» spurte hun. «Neida,» svarte Isak. «Jeg lover.»

Hun tok av seg bh-en. Arret var omtrent like langt som en hånd. Brystet hennes på den siden lignet en mager guttunges bryst. På den andre siden var hun kvinne. Hun grep hånden hans og la den over arret. Det var modig gjort av henne, syntes han. Han kunne kjenne forhøyningen som arret dannet i huden. «Skal jeg kle på meg igjen?» spurte hun.

«Nei.» Han trakk henne inntil seg og holdt rundt henne. De kysset igjen.

«Vi legger oss,» hvisket hun.

De gjorde det. Isak hadde bare én sovepose, men de trakk opp hele glidelåsen og la seg under den, tett ved hverandre. Først lå de bare slik, hun i armkroken hans og han med armen om den smale ryggen hennes. Han kjente den flate siden av brystet hennes mot seg og pusten hennes i halsgropen.