ANUBISTRILOGIEN

I

Bjørn Andreas

Bull-Hansen

LUSHONS PLATER

Roman

Bøker av Bjørn Andreas Bull-Hansen:

Syv historier fra Vestskogen, novellesamling, 1996

Dragens tårer, roman, 1997

Brans reise, roman, 1998

Han Som Søker, roman, 1999

Profetier – memoarer om John Thiersen, roman, 2000

Cernunnos’ komme, roman, 2000

Der gudene dør, roman, 2001

Tazka Kora, roman, 2002

Lushons plater, roman, 2004

Anubis, roman, 2006

Evercity, roman, 2007

Den røde oksen, roman 2008

Jotnens hjemkomst, roman, 2010

Før de ni verdener styrter, roman, 2011

Ragnarok, roman, 2012

Isak, roman, 2015

© Nidhogg Forlag 2016,
først utgitt av J.W. Cappelens Forlag 2004

Omslag ved Marius Renberg

nidhogg.no

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-690127-2-9

bull-hansen.com

facebook.com/AndreasBullHansen

twitter.com/BullHansen

Instagram: @bjornbullhansen

Det må ikke kopieres fra denne bok i strid med åndsverkloven eller avtaler om kopiering inngått med KOPINOR, Interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Kopiering i strid med lover eller avtaler kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

Anubistrilogien:

LUSHONS PLATER

Første, andre og tredje samling

ANUBIS

Fjerde og femte samling

EVERCITY

Sjette og syvende samling

Life is only

a flicker of light

In the vastness of darkness

In the mercy of night

Gate of Kargath, Leaving me, 2004

Det snør fremdeles. Grå fnugg faller gjennom natten. Millioner av sjeler, millioner av liv som en gang pustet og levde og pløyet mark i dyr skapt av stål.

I natt er De Gamle bare snøfnugg som smelter mot vindusruten. Ståldyrene de hersket over, står i gatene og ruster. Brent sorte av ildstormene. Døde som sine herskere, gjenferd fra tiden før.

Snøen dekker dem sakte.

I går brente Ildøyet sjelene til døde. Jeg lå i hiet mitt, dypt nede mellom tårnets røtter, men selv i søvne kunne jeg høre hvordan det rant og sildret i gatene. Satan smeltet en hel måneds snø i løpet av én dag. Så gled han ned bak åsen i vest og lot natten komme.

Mens jeg gikk opp trappene, kunne jeg kjenne at verden frøs til. Isen knakte og skrek, den tvang seg inn i hver eneste sprekk og sprengte seg frem. Nede i gatene lød de første ulene. I det brukne tårnet raslet kvinnene med hvit magi. Jeg kunne lukte svetten som rant under hundehamskoftene. Jeg kunne sanse blodet i årene deres. Klanene har ikke jaktet siden månen sto full. Snart er det igjen tid for å drepe. Snart vil de krype opp fra hulene sine, klatre ned fra tårnene og være mot hverandre. Så vil jakten begynne.

Men ikke i natt. Sjelene skal falle til bakken, og bare villhundene og rottene vil tegne spor i snøen. Stillheten vil herske, og jeg skal sitte her, krumbøyd over platene. For jeg er gammel nå, og det kan ikke vente lenger. Dette er min plikt. For ettertiden. For min far og min mor.

Jeg stryker fingrene over platene. Jeg veier titanterningene i hånden. Hver enkelt er en bokstav, et tegn eller en lyd. Sammen blir terningene ord, mektige ord om en tid som var.

Terningene, platene og hammeren ble gjemt her av De Gamle. Jeg har lest teksten de etterlot seg, deres bønn om at noen skulle finne dette stedet og nedtegne sin tids historie, slik de gjorde. Jeg har hørt gjenferdenes stemmer i veggene, og jeg har svart dem. Ord vil jeg skrive. Ord som bringer frem minner. Ord om det som var. For disse platene vil ikke falme. Når ordene er preget ned i metallet, vil de for alltid være bevart for ettertiden.

Terningene er tunge i hånden. Jeg legger dem på platen og sprer dem utover. I natt vil historien begynne. I natt vil jeg vende tilbake til tiden før den lange søvnen. Jeg setter terningene sammen til ord og linjer. Jeg hever hammeren.

Brått stanser jeg. Den stive kroppen min retter seg opp, skuldrene trekker seg tilbake. Hylene skjærer gjennom natten. Med ett er jeg ung igjen, jeg farer bort til vinduet. I gaten nedenfor tårnet, på plassen mellom de knuste ståldyrene, kaster villhundene seg over en jeger. Som et spedbarn kroer han seg sammen mens de sliter skinnkoften av ham. Han ligger bare noen skritt fra Haugen, der stammen setter snarer blant betongblokkene. Hadde han først kommet seg opp på en av dem, ville ikke hundene ha nådd ham.

Jeg ser på mens hundene river ham opp. Blodet smelter røde hull i snøen. Mannen rugger på seg og sparker med bena idet de flerrer opp buken hans. Så blir han rolig, han lar hundene gjøre som de vil mens han stirrer opp i natten. Det er som han ser på meg. Jeg undrer meg om han allerede vet at han snart skal bli et snøfnugg og falle til jorden.

Krokrygget går jeg tilbake til platene og setter meg. En gang ville jeg sanset mennesket der nede i snøen lenge før hundene angrep. Men sansene mine er ikke som de en gang var. Tiden er en mektig gud, og snart må døden komme til meg også. Likevel frykter jeg den ikke. For min sjel vil aldri falle til jorden og smelte under Ildøyet. Min sjel vil leve evig i disse ordene.

Hammeren faller. De første ordene er preget i platen. Terningene danner nye ord, og ordene danner setninger. Bruddstykker er de, bare fragmenter av alt det disse gamle øynene en gang så. Men fragmentene kaller frem minner, og i minnenes verden vandrer jeg igjen, slik jeg gjorde da jeg var ung. Ut av De Brukne Tårns By, nord over slettene og gjennom de døde skogene. Over havet, inn blant frostrøyken og ruinene. Der, ved elvebredden, begynner historien om en mann kalt Evv Lushon.

Første samling

1

Bropilaren holdt en brukket arm ut over elven. Nedenfor tegnet vannet en sort åre gjennom det snødekte landskapet. Det dampet og sildret frem blant ruiner og knuste murblokker, og pustet ut en sky av elveos før det ble borte under en røys av sammenraste bygninger.

Ved foten av bropilaren hadde en betongvegg veltet ut fra ruinene ved bredden, og her dannet den et utspring over elveleiet. Dype fotspor førte ut til kanten av veggen, der en mann hadde satt seg på huk. Han holdt armene gjemt under brystet og lente seg fremover, slik at hele kroppen var ved å velte ut over kanten. Et tørkle dekket det meste av ansiktet, resten var skjult under hetten. Pelskappen var allerede dekket av snø, men snøret som hang ut over kneet, røpet ham. Han satt urørlig på kanten av betongveggen, dels skjult i elveoset, og fisket.

Lenge satt han slik. Snøen lavet ned over ryggen hans, men fiskeren sto ikke opp for å riste seg. Det var som om han ønsket å bli dekket av snøen.

Det var som om han ikke pustet.

Hele natten satt fiskeren der. Da det sluttet å snø, begynte vinden å trekke opp fra fjorden. Skyene drev nordover, og fullmånen kom til syne. Et blekt lys bredte seg over ruindalen, der sortbrente murvegger stakk opp av snøen og tegnet skygger i gatene. Snøfonnene som hadde blåst opp mot rashaugene, fikk et frostblått skjær. Forvridde jernbjelker og stolper gled ut av mørket som rustrøde ormer, for alltid frosset fast i natten. De Gamles ståldyr og maskiner sto døde i gatene, halvt begravet i favndyp snø.

Byen bredte seg ut over hele dalen mellom åsene i øst og vest. I øst stakk spisse grantrær hull i snøen, i vest var åsen like hvit og død som byen.

Snart begynte himmelen å gråne. Fiskeren satt i snø helt opp til brystet, men fortsatt var det mulig å skimte sporene hans. De fulgte elvebredden nedover mot røysen, der de ble borte bak en snøhaug.

Med ett skjøt en pil ut mellom blokkene på den andre siden av elven. Den hogg inn i skulderen til fiskeren, som mistet snøret. Men fremdeles ble han sittende.

Raske skritt lød mellom betongblokkene. Så kom tre menn til syne nede ved røysen. De hoppet ut i elven, vadet over med vann til livet og klatret opp på bredden. Der begynte de å tråkke i sporene som førte opp til utspringet.

De tre jegerne var kledd i dyrehuder og pels. De hadde bue over ryggen, pilkogger i beltet og bar hver sin jernstang i skinnrem over skulderen. Ansiktene under skinnhettene var innsmurt med aske. Øynene bulet over de innhule kinnene mens de tråkket seg besværlig fremover i snøen. De gikk i sporene etter hverandre, og idet de nærmet seg bropilaren, svingte de jernstangen av skulderen.

Sakte gikk de ut på utspringet. Snøen var ikke så dyp her, så mennene stilte seg ved siden av hverandre og hevet stengene.

De angrep i taushet. De skjeggete fjesene vred seg mens jernstengene slo ned i fiskeren, og da han veltet over på siden, sparket den ene jegeren av ham hetten. Først nå så de at skinnkoften var fylt med snø.

Jegerne slapp jernstengene og stilte seg rygg mot rygg. Idet de hektet av seg buene, veltet en stein ut fra bropilaren. Steinen landet på skulderen til den ene jegeren, som satte i et hyl og ramlet i elven. Mennene løftet buene, for nå reiste noe seg fra snøen oppe på den brukne broen. Skapningen kastet av seg skinnfellen, plukket opp en jernstang lik dem jegerne selv hadde, og slynget den ned mot dem. Enda en av jegerne falt om.

Den siste av de tre sprang ut fra betongveggen og landet i vannet. Strømmen trakk ham under, men han dukket snart opp igjen og bakset med armene for å holde seg oppe.

Skapningen ble stående på broen. Han hadde en manns skikkelse, med hårmanke som hang ned over skuldrene, og i ly av natten ville ingen sett pelsen som dekket ryggen og armene hans. Men nå var det i ferd med å lysne, og granene i Øståsen kastet lange skygger. Skapningen sto krumbøyd, mest som om han helst ville falle ned på alle fire. Han hadde en bue på ryggen og et pilkogger i beltet. Snøen smeltet på pannen hans og rant ned langs de sorte øynene og over de høye kinnbena. Nesen og kjeven var fremskutt, som om skapningen hadde begynt å forvandle seg til en hund eller en ulv, men stanset halvveis i omdannelsen. Overleppen var spaltet, og spisse ører kledd med kort, grå pels stakk så vidt opp gjennom håret. Neseborene videt seg ut mens han været mot elven.

Jegeren hadde kommet seg over til den andre siden av elven, og var i ferd med å klatre opp på bredden. Skapningen rev av seg buen og trakk en pil ut av pilkoggeret, men jegeren kløv inn mellom betongblokkene og ble borte.

Skapningen slapp buen og skinnfellen han hadde gjemt seg under, ned på utspringet. Med en klofingret hånd skygget han for øynene og skottet opp mot åsen øst for byen. Så kastet han et rep ned fra broen og krøp ut over kanten. Også føttene var som et dyrs. Hælen var trukket opp på leggen, og idet han nådde ned på utspringet, sprikte han med potene for ikke å synke gjennom snøen.

Raskt ristet han snøklumpene ut av klærne sine. Han dro på seg plaggene og trakk et par grovsydde skinnhansker på hendene, før han slengte skinnfellen over skuldrene og festet halssnøringen. Over skinnfellen slo han kappen som hadde kledd åtet. Ånden sto av den halvåpne munnen da han trakk hetten ned i ansiktet og huket seg ned over mannen som lå igjen i snøen. Pannen var knust, men kroppen skalv fortsatt i kramper da han lempet den over skuldrene. Deretter plukket han opp jernstangen og buen og begynte å klatre ned fra utspringet.

Da han nådde ned til elvebredden, glimtet solen over åsen. Skapningen snudde ansiktet vekk fra lyset, vasset ut i vannet og begynte å følge elveløpet nedover mot betongrøysen.

Men han kom ikke langt før han stanset. Ennå kunne han lukte liv.

Jegeren som fikk steinen i skulderen, holdt seg fast i et rør som stakk ut fra bredden. Han var taus mens skapningen la den døde kroppen i vannet og begynte å vasse mot ham. Fortsatt med ansiktet vendt bort fra solen, stakk skapningen rundt seg med jernstangen mens han holdt den døde i ankelen. Bare en armlengde fra jegeren stanset han og været. Så slo han jernstangen i vannet, denne gangen bare en håndsbredd fra ham.

Nå kikket solen ned i elveleiet. Skyggen tegnet et skarpt skille langs bredden like over hodet på jegeren. Istappene som hang fra murblokkene, begynte å dryppe. Skapningen tok noen skritt bakover, mistet jernstangen og ramlet på ryggen i vannet. Sammen med den døde drev han nedover mot betongrøysen, helt til han fikk bena under seg og klarte å kave seg inn i skyggen på østsiden av elveløpet. Der kløv han opp av vannet, lutet ryggen under mannskroppen og tråkket opp i snøen. Jegeren nede i elven begynte å skrike, men skapningen enset ham ikke lenger.

Elvebredden var ikke så bratt her. Skapningen vaklet bort fra elveleiet og trakk hetten lenger ned foran ansiktet. Så ulte han.

Noen svarte ham. Ropet kom fra et sted bak snøhaugen nede ved betongrøysen.

Skapningen gikk straks mot lyden. Men vekten av mannskroppen tynget ham ned, og han ble stående med snø til skrittet.

Nede i elven fløt jegeren ut i vannet. Strømmen virvlet ham rundt, og idet han ble liggende med brystet opp, åpnet han øynene. Huden var allerede forbrent, og nå sved solen øynene hans grå. Han holdt en sotfarget maske i hånden, men da strømmen trakk ham under igjen, glapp den ut av fingrene hans.

Mens jegeren fulgte strømmen inn under betongrøysen, kjempet skapningen seg opp fra snøen. Han sprikte med potene, hver av dem bredere enn en mannshånd. Slik ble han stående, halvt sammenkrøpet, mens han fiklet med beltetasken. Da han endelig fikk opp spennen og begynte å knyte tørkleet over ansiktet, hadde snøen på kappen hans smeltet. Han grep den døde i leggen og trakk ham etter seg inn bak haugen.

Her huket han seg ned og søkte med hendene gjennom snøen. Enda en gang ulte han. Det skrek i hengsler, og en luke åpnet seg i bakken like foran ham.

Skapningen famlet seg frem til åpningen, der han førte hendene langs kanten. Da han fant stigen, kløv han ned på de rustne trinnene og trakk den døde etter seg. Han lot kroppen falle ned i mørket og lukket lemmen over hodet.

Idet sollyset forsvant, våget han igjen å åpne øynene. Raskt skjøv han for jernbolten som stengte lemmen, før han begynte å klatre ned stigen. Dypt under ham skinte det i fakler. Skritt lød mot stein, stemmer hvisket. Han pustet ut og klamret seg til jerntrinnene. Så fortsatte han nedover.

Halvveis nede stanset han igjen. Han kroket den ene armen rundt stigen og trakk ned ansiktstørkleet med den andre. Lukten av blod steg opp mot ham. Han åpnet munnen og trakk leppene tilbake. Tungen gled over rovdyrtennene og lepjet i seg den varme, salte eimen.

Noe knakk nede i mørket. Stemmene lød opphisset.

Han fortsatte å klatre. Under ham stakk faklene hull i mørket. Han kunne se de tre skikkelsene, kledd i filler og hundehamskofter, med tøyremser surret rundt føttene. De sto og lyste over den døde mannen. Lila med krokryggen holdt den avskårne armen, mens Votthand satt skrevs over magen hans og skar i låret. Den tredje skikkelsen, en ung gutt, glante oppover i sjakten og lyste mot stigen med fakkelen. Hareskåret delte seg og dannet en bred spalte under nesen da han smilte.

Votthand trakk frem skålen som hadde stått under det åpne såret i skulderen til jegeren. Siden Votthand var født med sammenvokste fingre, måtte han bruke begge hender for å løfte den.

«Gi’n å drekka, Munn.» Han rakte skålen til gutten med hareskåret.

«Han vil’ke ha,» sa Munn. «Olda sier’n får’ke lov.»

«Kjeften.» Votthand tok en slurk og reiste seg med koppen i de misformede nevene. «Er godt for’n.»

Skapningen hadde nådd de nederste trinnene. Stigen endte en armlengde over de tre skikkelsene, så han slapp seg ned og landet midt mellom dem. Dyreleggene bøyde seg under kroppen hans. Så rettet han seg opp og trakk av seg hanskene.

«Ta å drekk, Evv.» Votthand holdt det dampende blodet opp mot ham. Selv om han raget over både Lila og Munn, rakk han ikke Evv høyere enn til brystet. For Evv var en nattjeger, og en gang var det flere som ham. Men det var før reiperne tok jaktmarkene i nord. Det var før Menniheta.

«Kan’ke,» sa Evv. Stemmen hans lød som et glefs. «Olda sier jeg blir dødsill.»

«Er’ke sant. Han juger, Evv.» Votthand tok enda en slurk og slikket seg om leppene. Han hadde et bredt og arret ansikt, med en knust nese og innslåtte tenner. Fornøyd gned han blodet av munnviken og ga skålen til Lila. Hun slurpet i seg resten og stakk skålen i nettet Votthand bar over skulderen.

«Må gå nå.» Evv løftet den døde mannen etter nakken og leggen. Ansiktet var forbrent, og øynene grå som skitten snø. «Bigge-Mahmed vil ha’n på bålet i dag.»

Evv slengte kroppen over skuldrene og luntet innover i mørket. Dyreleggene ga ham en gyngende gange, og han gikk raskt fra Votthand og Lila. Bare Munn klarte å holde følge, han løp ved siden av og lyste fremfor seg med fakkelen. Murgulvet under føttene deres var sprukkent, og gulbrune istapper hang fra taket. De flislagte veggene var dekorert med sorte streker, tegn og symboler. Det var gamlefolkets tegn, besvergelser fra tida før.

Hulegangen førte dem ut i en hall. Også her var veggene kledd med sotgrå fliser. Taket dannet en kuppel i mørket høyt over dem, og den avlange hallen var delt i to av en mannsdyp skinnegang. Lydløst skrittet Evv ut på plattformen, der flisene var harde og kalde som is under potene hans. Munn gikk ut på kanten og holdt fakkelen frem mot ståldyret. Det sto midt i hallen, hult og dødt som en inntørket kjempebille.

«Du veit, Olda sier dem kunne gå.» Munn strøk fingrene over en av de sotete rutene. «Dem kom ut av hølet der borte, åsså rulla dem bortover her.» Han hevet fakkelen og pekte mot enden av hallen, selv om han visste at Evv ikke trengte lyset for å se.

«Åsså rulla dem føkka fort inn borti der.» Munn sprang bort til trappen i enden av plattformen, lyste mot hulegangen der skinnene forsvant inn i tunnelen, og skyndte seg deretter tilbake til Evv. «Noen ganger rulla dem andre veien. For at’e var gamlefolket som bestemte. Dem bestemte alt.»

Evv tok bedre tak rundt benet og armen til den døde. Munn syntes ståldyret var det mest merkverdige som fantes. Hver gang de gikk forbi, spurte han om de kunne gå inn.

«Vi går inn’a.» Munn strøk bort til åpningen midt på ståldyret. «Er’ke hver dag vi ser en bil.»

«Du veit at’e er’ke bil,» mumlet Evv. «Er en vokn.»

Munn smatt inn gjennom åpningen. Evv visste at han pleide å sette seg på setene der inne, men selv foretrakk han å stå utenfor. For han, nattjegeren Evv, var den eneste i klanen som kunne se det virkelige underet her på Stashonen. Platen var like stor som en av steinhyttene til Folka, og den svevde i mørket under det kuppelformede taket. Olda hadde sagt at det var en plakkat, et bilde av verden før. Gamlefolket hadde fanget det de så med en bildemaskin og festet det på platen der oppe under taket. I midten av bildet sto en bil på en vei like bred som hele Stashonen, og rundt bilen lå en slette dekket av en farge Evv aldri hadde sett noe annet sted. Trær vokste der også, men ikke slike som oppe i Øståsen. De hadde ikke nåler, men noe Olda kalte blader. Den første gangen Evv kom hjem og fortalte om plakkaten, hadde den gamle mannen bedt ham undersøke, så Evv hadde tatt med seg et tau med en krok i enden, kastet det over plakkaten og klatret opp. Han hadde gnidd soten vekk fra bladene og bilen og alt det vakre. Da oppdaget han tegn, streker som lignet dem han hadde sett rundt omkring i hulegangene. De sto over bildet, sorte og underlige. Det var Bokk-Staver, hadde Olda sagt. Bokk-Staver, språket til gamlefolket. Olda hadde gitt ham skinnkappen sin og en kullbit, slik at Evv kunne gå tilbake og tegne av alle Bokk-Stavene. Allerede natten etter at han først oppdaget dem, gjorde han det. Tilbake hos Olda risset han tegnene som han hadde skrevet på kappen, i sanden ved ildstedet. Den gamle hadde strøket en skjelvende hånd over Bokk-Stavene og beveget leppene i taus ærbødighet. Så hadde han hevet hodet og grepet Evv om armen. «Det er ord fra det siste året før krigen,» hadde han sagt. Så hadde han trukket Evv inntil seg og hvisket gamlefolkets ord i øret hans.

«Voll vo to tusen rettro.» Evv snakket lavt til seg selv mens han stirret opp mot det ufattelig vakre som svevde der oppe i mørket. «Lanseres to tusen femti tre.»

Nå kom Lila og Votthand ut av hulegangen. Lila humpet ned trappen og fortsatte bortover skinnegangen, mens Votthand vinket Evv etter seg. «Få’n med. Bigge-Mahmed banker’n hvis’n blir sein.»

Evv slapp den døde jegeren ned på plattformen og dukket inn i ståldyret. Der inne var alt dekket av sot, og det luktet stramt av aske og død. Evv kunne fremdeles huske skjelettene som lå mellom benkerekkene den gangen han var guttunge, men i løpet av årene hadde Folka hentet dem og malt knoklene til mel. Nå lå bare asken igjen. Munn satt midt i benkerekken og holdt seg fast til setet foran. Evv nikket mot døren.

Motvillig reiste Munn seg og fulgte ham ut på plattformen. Det glimtet i fakler borte i enden av hallen. Lila og Votthand løp så raskt de krumbøyde kroppene deres maktet. Evv trakk den døde jegeren opp etter nakken. Blodet dryppet fremdeles fra det åpne såret i skulderen. Det lå røde flekker på flisene. Han været mot hulegangen som førte tilbake til stigen. Blodlukten drev mellom veggene.

«Kom’a, Evvern.» Munn holdt fakkelen ned mot gulvet. «Jeg ska’ke holde torsjen mot deg.»

Evv kastet et siste blikk opp på bildet under taket. Tauet hang fremdeles ned fra plakkaten etter den gangen han klatret opp og rørte ved gamlefolkets magi. Han lempet jegeren over skuldrene og hoppet ned i skinnegangen.

Hulegangen førte dem langt av sted. Først rakt frem i mørket, siden i vide svinger som buktet seg mellom byens røtter. Skinnene skjøt frem gjennom hauger av støv og betong, de trosset kratt av ledninger og rør og lot seg ikke engang stanse der taket hadde rast ned. Noen steder måtte Evv slenge fra seg jegeren og ta Lila på ryggen, for selv om hun ikke var mer enn atten år, hadde treårsvinteren gjort henne stadig mer krokbøyd og giktisk. Han trakk den døde mannen etter seg og kløv frem over murblokker og bøyde armeringsjern, mens Lila klamret seg til skuldrene hans. Votthand og Munn holdt seg bak ham og skjermet for faklene med neven. De trengte nattsynet til Evv her i hulegangene. Ryktene sa at Bigge-Mahmed hadde lagt ut nye feller, og bare Folka fikk vite hvor de var.

Skinnene ledet dem gjennom to haller, men disse lignet lite på den første. Det var lavt under taket, og plattformene var dekket av murpuss, knuste fliser og ting. «Se på alle tinga,» pleide Munn å si hver gang de gikk gjennom hallene. Ting var alt det gamlefolket hadde etterlatt seg, men som ikke kunne brukes til noe. Noen ganger tok Evv og Munn med seg ting og lot Olda kjenne på dem, og noen ganger ga gamlingen dem navn. Men stort sett var de bare ting. De lå overalt, og verken Folka eller gennerne ville ha dem.

Da de nærmet seg den tredje hallen, begynte bikkjene å gjø. Munn, som var redd hunder, gjemte seg bak Evv. Ved inngangen til hallen passerte de enda en vokn, men en diger blokk hadde falt ned fra taket og klemt den sammen på midten. Et gyllent lys skinte gjennom de knuste rutene fra den andre siden av hallen. De rundet snuten av ståldyret, og Evv løftet Lila opp på plattformen. Hundene snerret og rykket i kjettingene borte ved åpningen i den sotete veggen. Evv slengte mannskroppen over kanten. Vannskålen var slikket tørr, og gulvet var dekket med hundemøkk. Det var tredje døgnet de sto lenket. De frådet om kjeften. Blodlukten gjorde dem ville.

Evv klatret opp etter Lila. En eim av røyk drev ut fra inngangen sammen med det gylne lyset. Munn og Votthand gikk opp trappen ved enden av plattformen. Votthand så på ham, rynket og dratt i fjeset. Røyklukten var ikke til å ta feil av. De var sene, altfor sene. Folka hadde allerede fyrt opp.

Rishi kom til syne i åpningen, smaløyd og skitten med en kulerund mage som sprengte under en sotflekket serk. Hun løftet en kjepp og ga hundene et rapp over ryggen. De la seg straks ned.

Evv fikk jegeren over skulderen og lutet seg fremover, og med varsomme skritt luntet han frem til inngangen. Munn, Votthand og Lila kvelte faklene med kappene sine og klumpet seg sammen bak ham.

«Ja, nå kommer’u.» Rishi la den ene hånden på magen og rettet kjeppen mot ham. «Er seint, doggern. Hva føkka’ru med?»

Evv huket seg enda mer sammen, helt til han ble lavere enn kvinnen. Slik krøp han forbi henne med Munn, Votthand og Lila i hælene.

«Bigge-Mahmed sa’n skulle banke’ræ!» Rishi svingte kjeppen mot ryggen hans, men traff bare den døde jegeren. «Jævla gennere! Duger’ke til no’nting!»

Evv gikk videre, fremdeles krumbøyd. Foran dem åpnet gangen seg mot enda en hall. Midt ute på gulvet slikket flammene opp fra et oljefat, og rundt bålet sto det tett med mennesker. De var kledd i skinnkofter og hundehammer, med filler og slitte støvler på føttene. Mennene hadde arr i ansiktet og på håndleddene, etter øyeblikks uoppmerksomhet på overflaten, da en maske eller en hanske hadde glidd til side og blottet huden for Satans øye. Mesteparten av røyken forsvant opp gjennom en revne som løp tvers over det sotsvarte taket. Her var det festet et utall kroker og stenger, og fra dem spant et nett av snorer, ledninger og vaiere over hallen. Blikkplater og revne presenninger dannet tak over steinhyttene som var bygget opp rundt omkring langs veggene. Nakne unger stabbet rundt blant vanntønner, hauger med knokler og stabler med murstein. Fakler brant i jernbøyler på veggen og stakk Evv i øynene.

Som eikene rundt en hjulakse gikk flere ganger ut fra hallen. De fleste hadde rast sammen, men fire var fremdeles åpne og dannet dype huler. I den ene gikk grisene bak en hoftehøy mur, i den andre sto jaktbikkjene og halset. Den tredje var fylt opp med rottebur, og i den fjerde, helt innerst i den mørkeste delen av hallen, holdt gennerne til.

Menneskene ved bålet vendte seg mot det nyankomne følget. Kvinnen som hadde møtt dem, trengte seg forbi Votthand og strenet bort til en storvokst kar. Der snudde hun seg og hyttet kjeppen mot Evv. Mannen klødde seg i det sorte, krøllete håret og hektet tommelen bak lærremmen som hang over brystet. Evv kunne skimte tuppen av jernrøret bak den hårete skulderen hans. Bigge-Mahmed bar alltid gønnen på ryggen. Det betydde at det var han som var Sjeffen.

Evv listet seg ut i hallen og la den døde mannen på gulvet. Lyset fra bålet blendet ham. Det var som om en hvit tåke hadde bredt seg i hallen. Han skjulte øynene med neven og plirte ut mellom fingrene. Det så ut til å være minst et par hundre Folk borte ved ildstedet. Hele klanen hadde samlet seg, og nå sto alle og glodde på ham. Hundene i bikkjegangen holdt opp å gjø, de hadde kjent igjen lukten hans. Det var så stille at han kunne høre smeltevannet som dryppet fra sprekkene i taket. Bak ham lød skrittene til Munn og de andre. De forsøkte å smyge seg inn bak steinhyttene ved grisebingen.

«Prøver’u å gå, Lila?» Den storvokste karen skjøv unger, menn og kvinner til side og gikk bredbent frem mot dem. «Ser’u’ke at jeg ska’ snakke?»

Evv gikk ned på knærne. Han hadde lært at det lønnet seg når Sjeffen var sint.

Bigge-Mahmed satte seg på huk ved liket og veltet det rundt. «Hvor er armen?» Han strøk neven over såret i skulderen og viste Evv den blodige håndflaten sin. «Har’u eti’n?»

Evv slo blikket ned i gulvet og ristet på hodet.

«Så hvor er’n?» Bigge-Mahmed skrittet over kroppen og grep Evv i luggen. «Si hvor’n er, doggern!»

Evv lukket øynene, for Bigge-Mahmed tvang ham til å se mot bållyset.

«Se på meg når jeg snakker!» Bigge-Mahmed slo ham på kinnet med flat neve. Evv rykket til og trakk leppene tilbake i et snerr.

Da humpet Lila frem til dem og rakte den avskårne armen frem mot Bigge-Mahmed. «Dem sloss. Evv reiv a’n armen.»

Slaget rammet henne i kjeven. Bigge-Mahmed ga henne et par spark mens hun krøp sammen på gulvet, men vendte seg deretter mot Votthand og Munn. Han løftet lærremmen av skulderen og tok gønnen i den ene neven. Med den andre huket han tak i koftebrystet til Votthand.

«Er blod i kjeften på’ræ.» Han gned tommelen langs munnviken hans. «Dere genner-jævler har drekki blod.»

«Nei, nei.» Votthand holdt krøplinghendene sine opp foran ansiktet. «Jeg lover, Bigge-Mahmed. Vi har’ke drekki no’. Reipern levde da Evv trakk’n ned i hølet. Vi sloss, reiv a’n armen.»

Bigge-Mahmed hektet nettet av skulderen hans og tømte det. Skålen klang i gulvhellene, rød av blod. Votthand slapp seg ned på gulvet og krøket seg sammen over Lila. Bigge-Mahmed sparket ham et par ganger i ryggen. Så støtte han geværkolben midt i brystet til Munn, som brakk sammen.

«Tror’u dere gennerjævler kan føkke me’n Bigge-Mahmed?» Han vendte seg mot Evv igjen. «Blir’ke no’ mat på deg og Olda i dag, doggern! Gi meg støvla mine og ha’ræ vekk!»

Evv blunket mot lyset. Først nå husket han støvlene. De lå fortsatt i snøen ved elven. Bigge-Mahmed hadde gitt dem til ham slik at han skulle lage menskespor i snøen, men da det begynte å lysne, hadde han ikke tenkt på annet enn å komme seg i ly.

«Har glemt …» Evv grep seg om hodet og kroket ryggen. «Har glemt’em.»

«Din jævel!» Bigge-Mahmed lot kolben falle over nakken hans som en slegge. «Har’u glemt’em? Da ska’ru faen meg hente’rem åsså!»

Han grep Evv i hårmanken og begynte å slepe ham mot gangen. «Ut, din forjævlige føkker! Jeg vil ha støvla mine!»

Evv fikk bena under seg. Selv om Bigge-Mahmed var den største av Folka, rakk Evv enda en håndsbredd over ham. Bigge-Mahmed slapp håret hans, kløp ham i den spaltede overleppen og vred rundt. Smerten fikk Evv til å krympe seg, men idet han knelte, kom et dypt knurr fra dypet av brystet hans.

«Prøver’u deg?» Bigge-Mahmed rettet geværløpet mot pannen hans. «Du har’ke no’ å si meg, genner-jævel. Din føkker, nå ska’ru få bank så’ru aldri glemmer’e!»

Da Bigge-Mahmed slapp ham, krøp Evv vekk og stilte seg med ryggen mot den flislagte veggen. En av mennene som hadde stått ved bålet, kom frem til Bigge-Mahmed med en jernstang. Bigge-Mahmed spyttet på gulvet og gikk sakte nærmere. Hele stammen samlet seg bak ham. Noen plukket opp murbiter og småstein fra gulvet. Evv flyttet seg sidelengs mot utgangen mens han flekket tenner. To ganger før hadde Folka banket ham, og hver gang hadde han måttet ligge i dagevis før han klarte å stå oppreist. Vaktbikkjene begynte å gjø. De luktet frykten hans.

«La’n være!»

Bigge-Mahmed stanset og snudde seg. En gammel, skallet mann trengte seg frem gjennom folkemengden. Ansiktet var nesten like skittengrått som skjegget og hårfjonene, og fillene hang løst rundt den innhule oldingkroppen. Han glante fremfor seg med tomme øyehuler og slo rundt seg med en bøyd bilantenne.

«Hvor er du, gutten min? Kom til Olda!»

Evv rettet seg opp og været. I lyståken fra bålet klarte han ikke å skille menskene fra hverandre.

«Det er ikke farlig, Evv.» Oldingen førte antennen langs gulvet og stavret frem til veggen, der han ble stående med ryggen mot Evv. «Hvor er du? Si noe. Hjelp Olda litt.»

Evv gikk etter stemmen hans, og da han nådde frem til ham, tok han straks armen til den gamle over skuldrene sine og klemte seg inntil ham.

«Der er du.» Olda strøk ham over hodet. «Var redd for deg, Evv. Du ble lenge. Nå skal vi gå.»

Bigge-Mahmed rettet geværmunningen mot ham. «Doggern ska’ faen meg ikke gå før’n har henta støvla mine!»

Olda snudde seg etter stemmen hans. «Du er’ke særlig smart, Bigge-Mahmed. Hvorfor ska’ru sende’n opp nå? Du veit jo at’n kan’ke se når Øyet brenner! Har’u lyst til å miste den siste nattjegern din? La’n være, sier jeg. Til kvelden ska’n gå og hente støvla dine! Nå må’ru la’n hvile!»

Bigge-Mahmed viste dem knyttneven og slo seg på overarmen i en trassig gest. Deretter tverrsnudde han og brølte til mengden, som spredte seg lik en skremt dyreflokk. Han stilte seg skrevs over den døde jegeren, trakk en lang kniv fra beltet og hogg den inn under brystkassen. Slik trakk han byttet bort til bålet.

Evv tok et fast tak i armen til Olda. Han måtte bøye seg for ikke å løfte den gamle opp fra gulvet, for Olda var småvokst og spinkel. Sammen tok de seg frem gjennom hallen. Evv voktet seg for ikke å komme for nær lysskjæret og Folka ved bålet, for han ville ikke gi dem flere påskudd til pryl. Verken han selv eller noen av de andre gennerne ville få noe å spise i dag. Folka var allerede i ferd med å partere reiperjegeren; hver familie skulle få sin del av det livgivende kjøttet.

I enden av hallen hjalp Evv den blinde mannen inn i gangen som ble kalt gennerhølet. Her holdt de til, alle de som var født med skavanker og misdannelser. Her hadde de bygget sine skjul av bølgeblikk, murstein og skrap. I halvmørket her inne levde de på Bigge-Mahmeds nåde, for det var bare når Folka hadde mat til overs, at restene ble kastet inn i gennerhølet.

De flokket seg rundt Evv og Olda. Jummer med klumpføttene kom krypende ut av skjulet sitt bak oljetønnene. Flammeham reiste seg fra dammen der drikkevannet deres sildret ut fra en sprekk i veggen, strøk seg over de gule byllene i pannen og kom løpende. Ninni og mannen hennes, Terry Trefinger, sto ved bålet som brant i oljefatet midt i gangen. Terry la stekegitteret over fatet og vinket til dem.

Men Evv vinket ikke tilbake. Han hadde sviktet dem denne gangen også. Av og til klarte han å drepe mer enn Bigge-Mahmed forventet. Da skar han det opp og gjemte kjøttbitene under koften. Mens Bigge-Mahmed og Folka var opptatt med å ete, delte han det mellom gennerne. Alle nattjegerne hadde gjort det. Men nå var han den siste. Reiperne og Menniheta hadde tatt alle de andre.

«Nei,» sa Evv da gennerne flokket seg rundt ham. «Nei, har’ke no’.»

«Er sant.» Munn trengte seg frem bak dem. «Lila prøvde å ta armen, men Bigge-Mahmed så’a.»

Evv snudde seg vekk fra lyset mens han førte Olda forbi oljefatet. Ute i hallen hadde Folka kjørt en jernstang gjennom mannskroppen, og nå hengte de den over bålet. Unger og koner svermet rundt Bigge-Mahmed og de andre mennene som uthungrede bikkjer.

«Ja, la’n være,» gjentok Olda. «Evv er sliten. La’n hvile, så skal’n komme med mat i morra.»

Evv vendte ryggen til hallen og tok bedre tak rundt den blinde mannen. Sulten gnagde i magen hans. Han lengtet etter smaken av ferskt kjøtt. Det var det samme om han satte tennene i en villhund eller en reiper. Selv en rotte hadde smakt nå. Men rottene i burene var hundemat, og den siste gennern som tjuvslaktet en gris, ble prylt til døde av Bigge-Mahmed.

Innerst i gangen løftet Evv Olda opp i armene sine. Her hadde taket rast sammen, men en mannslengde over gulvet stakk en betongplate ut fra rashaugen og dannet en hylle med godt utsyn over gangen og hallen utenfor. Evv bar den gamle mannen opp på hyllen og bøyde seg ned under huletaket. To murblokker hadde veltet mot hverandre og utgjorde et spisst tak over betongplaten, og her hadde de laget seg et ly. Selve hulen var ikke større enn at de knapt hadde plass på hver sin side av ildstedet, en grop som Olda hadde hogget ut i betongen og dekket med murstein for å skjule lysskjæret.

Evv la Olda ned ved steinovnen, og mens den gamle trakk teppene over seg, tok Evv av seg beltet med pilkoggeret og la det innerst i hulen sammen med buen. Oppe under huletaket stakk noen armeringsjern ut av betongblokkene, og her hadde han spent opp tørkesnorer. Han skjøv de rustne blikkboksene til Olda til side, kledde av seg og hengte opp de våte klærne. Den gamle mannen hadde hengt boksene like over soveplassen sin, og han pleide å dytte på dem med antennen slik at de svingte frem og tilbake. Mens den gamle rugget seg på plass under teppene, huket Evv seg ned ved ildstedet. Sulten gnagde i magen, og han var naken og kald. Av gammel vane strøk han seg over arret på den venstre overarmen, en blek hudflekk som dannet en håndsbred halvmåne i den grå hammen.

Nå la Munn og Votthand ved i oljefatet ute i gangen. Dyrebart brensel, visste Evv, for det var hans oppgave å gå opp i Øståsen og bryte grener av trærne. Han vendte seg bort fra lysskjæret, som nå krøp utover i hele gennerhølet, men pupillene hadde allerede krympet til nåløyer. Resten av øynene hadde farge som grumset sjøvann, for det var et islett av blått i dem, og det hadde ingen sett hos andre nattjegere enn ham. Men i nattemørket, når han tok seg frem gjennom undergangene eller løp mellom ruinene, fylte pupillene øynene hans og farget dem sorte.

Innerst i hulen hang en bukse og en sekk. Evv trakk på seg buksen, som var tråklet sammen av setetrekk fra voknene rundt omkring i hulegangene. Siden han ikke hadde flere kofter, trakk han teppet rundt seg før han krøp ut på hyllen. Han ville ikke fortelle Olda at han hadde mistet jernstangen i elven, så han håpet den gamle ville sovne snart. Nakken verket etter kolbeslaget, og Evv kjente hvordan sinnet ulmet i blodårene. Olda sa at det var synd å føle slik. Han kalte det hat, og Gud likte ikke dem som hatet.

Evv kikket ut på jernbjelkene i taket. De fleste murblokkene hadde falt ned, og bare bærebjelkene sto igjen. Den gangen han var gutt og ikke fikk gå opp til overflaten, forestilte han seg at det var noe magisk med bjelkene, at de var en slags himmel som bare var for gennerne. Han pleide å gjemme seg oppe blant bjelkene, for han var nesten sikker på at Gud ikke kunne se ham der. Men etter at han falt ned og slo kneet, hadde Olda forbudt ham å klatre i bjelkene.

Ute i hallen flokket Folka seg rundt reiperjegeren. De danset i lyståken; utydelige skikkelser omgitt av kjøttlukt og varme. Evv plukket snøen ut mellom potene og strøk seg over de pelskledde leggene. Han visste at det ikke var riktig å hate Folka fordi de ikke delte med gennerne. Det var slik det alltid hadde vært. Det var Loven.

«Det nytter ikke å bli bitter,» lød Olda inne ved steinovnen. Ofte var det som om den blinde mannen kunne se tankene hans.

«Hadde to.» Evv gjemte hendene i armhulene og lente seg fremover. «Bigge-Mahmed ville gitt oss gennera no’ a’n ene reipern hvis jeg hadde kommi ’bake med to.»

«Du gjorde så godt du kunne.»

«Jeg veit jeg killa to, men han ene blei borte i vannet. Klarte’ke finne’n, for at Satan kom og blenda meg. Gråham sku’ nok klart det, Olda. Men jeg er’ke så god som’n Gråham.»

«Kom og legg deg, Evv. I morgen vil du finne mer bytte.»

Evv ristet på hodet. «Vil sitte her, Olda. Ska’ se på når’em eter reiperkar’n.»

«Du burde vite bedre. Tenk på meg, Evv. Jeg skal dø snart, men jeg er ikke bitter. Jeg vet at mor og far venter på meg hos Gud. Jeanette er der også. Jeg gleder meg sånn til å se henne, Evv.»

Evv satte seg på huk. Kroppen sitret, blodet jaget vekk smerten der Bigge-Mahmed slo ham. Olda hadde lært ham å kjenne igjen sinnet før det kom ut av styring. Men nå blusset det opp igjen.

«Du ska’ke snakke om Gud.» Evv snudde seg rundt, fremdeles på huk. «Du lovte at du sku’ke snakke om’n, Olda!»

Den gamle støttet seg på albuen og begynte å rasle med den hvite trolldommen. «Da jeg mistet øynene mine, tenkte jeg som du gjør nå. Jeg spurte Gud hvorfor han lot det skje. Det tok mange år før jeg innså at det var en mening med det. Gud ville spare meg for å se hvordan verden var blitt. Han ville at jeg skulle huske den som den var.»

Den gamle trakk pusten. Igjen raslet han med den hvite magien, den Evv hadde gravd ut blant murpuss og steinblokker rundt omkring i byen. Papir, kalte Olda det.

«Vi kan ikke fortie Gud lenger,» fortsatte Olda. «Han er overalt, og han ser alt. Det er på tide at vi lar Gud være med oss. Han har gitt meg styrke, Evv. Han har gitt meg et langt liv.»

«Du veit at jeg vil’ke snakke om …»

«I min tid,» avbrøt Olda. «Ja, også i min tid var det mange som misbrukte Hans navn. I de siste årene, da ufreden spredte seg fra land til land, kom de falske profetene frem. Menigheten som tok Gråham, taler ikke Guds sak. De er bare onde. De forstår ikke at Gud ser ned på jorden fra sitt rike i himmelen. De forstår ikke at han ser alt vi gjør.»

«Jeg vil’ke at du ska’ snakke om himmern.» Evv satte seg med ryggen mot en av de bøyde armeringsstengene som stakk ut av betongen ved huleinngangen. «Jeg har’ke no’n Sjanett oppi himmern. Det hadde’ke Gråham heller. Er’ke no’n oppi himmern som venter på sånne som oss.»

«Foreldrene dine venter på deg, Evv. Jeg vil vente. Og Gud selv vil ta imot deg. Gud og Jesus, Evv. De er der oppe, sammen med alle englene. Husker du at jeg fortalte deg om dem?»

Evv gned seg over nakken. «Jeg husker engla. Dem er’ke som Folka. Dem er sånn som oss gennerne.»

Olda fant frem rullebuen, stakk snurrepinnen i løkken på strengen og begynte å snurre den frem og tilbake mot en kløyvet kjepp. Buen var en underarm lang, og når den ble trukket raskt frem og tilbake, snurret snurrepinnen så hurtig mot brenselet at det begynte å gløde og brenne. Det var fiksjonen som gjorde det, hadde Olda forklart.

Den gamle krøllet hvit magi rundt pinnen, og snart forvandlet magien seg til ild. Olda stakk ilden inn i ovnen og rugget seg til foran varmen. Evv forsto at han ikke ville legge seg til å sove, for nå stakk han flere grener ned i bålgropen. Det tok Evv en hel natt å hente dem oppe i Øståsen, så Olda brente aldri bål hvis han ikke syntes det var en god anledning.

«De er ikke som Folka, nei. Englene er mer som deg, Evv. Du hjelper oss gennere, akkurat som englene hjelper alle mennesker. Gud vet det, Evv. Han ser deg. Alt du gjør, alt du tenker; Gud ser alt. Men Gud har en bror, Evv.»

«Ildøyet,» hvisket Evv. Olda hadde snakket om dette så mange ganger at han kunne ordene utenat.

«Ildøyet er Guds onde bror. Ildøyet er Satan. I min tid kalte vi det Solen, og vi tilbad ham. Men du må aldri tilbe Satan, Evv. Du må aldri se ham i øyet. Gud har sendt ham for å straffe menneskene for deres synder. I tusen år skal han brenne oss, Evv. I tusen år.»

«Det skjer som det står skrevet …» Evv la hendene på knærne og lot blikket følge bjelkene under huletaket.

Olda løftet antennen og dyttet til blikkboksene over seg. De skranglet og raslet, fylt til randen med ting fra tida før. Evv hadde spurt den gamle hvorfor han alltid måtte gjøre slik, men Olda ville ikke gi ham noe annet svar enn at det var en vane han hadde.

«Det skjer som det står skrevet i Bibelen. Varslene ble gitt oss, Evv. Vi ble straffet for våre synder. Himmelen sprakk og rullet seg sammen som et pergament.»

Evv lukket øynene. Lyset skinte ut fra ildgropen bak ham. Han kunne kjenne varmen i nakken.

«Det er sant som jeg sier. Krigsherrene satte himmelen i brann. Jeg husker det godt. Det var dagen før jeg fylte tjue.»

Olda gjorde en pause, slik han alltid gjorde når han kom til det med himmelbrannen. Evv kunne høre at han karret seg opp og begynte å rote nede i glørne med stekespiddet.

«Skyene brant, Evv. Ilden rant over himmelhvelvingen. Det var det siste jeg så før øynene mine smeltet.»

Den gamle mannen ble stille. Det ville ta en stund før han åpnet munnen igjen. Noen ganger ble han sittende slik hele dagen, mens han spilte sørgmodige toner på munnspillet og snakket til seg selv. Han kunne risse mystiske kulltegn på huleveggen og synge ord Evv ikke forsto.

Så Evv flyttet seg igjen ut på kanten av hyllen. Terry Trefinger og Lila sto nede ved oljefatet og varmet hendene mot flammene. Munn og Jummer satt på benken ved veggen, men de fleste hadde krøpet inn i skjulene sine, der de lå og forsøkte å sove vekk sulten. Han kunne se dem der de klumpet seg sammen under filler og hullete hundeskinn. Det var snart ikke plass til dem i gennergangen. Stadig oftere ble ungene til Folka født som gennere, og selv om Bigge-Mahmed kastet de fleste ut i snøen, klarte noen av kvinnene å gjemme dem her. Bigge-Mahmed og karene hans våget seg aldri inn i gennerhølet, de var redde for at skavankene skulle smitte. Så gennerne tok hånd om de nyfødte og fostret dem opp som sine egne. De var nesten fire hundre nå, dobbelt så mange som Folka. Men Evv var den eneste som kunne se i mørket. Han var den eneste som var frisk nok til å jakte. De andre var svake, født inn i kropper som dømte dem til et liv i smerte. Gennerungene levde sjelden lenger enn ti år. Noen ganger hadde han tenkt at Bigge-Mahmed gjorde rett når han satte de nyfødte ut til villhundene. Da led de i hvert fall ikke så lenge.

Evv trakk teppet rundt skuldrene. Det dryppet fra taket. Gult, sviende vann rant nedover kinnet hans. Det stinket av død og råttenskap. Den siste månen hadde Ildøyet brent hver eneste dag. Når jegerne til Bigge-Mahmed kom tilbake om kvelden, spente de av seg maskene og hevet armene over hodet med ville gledeshyl. De viste frem de våte støvlene sine, et sikkert tegn på at treårsvinteren gikk mot slutten.

Men når natten igjen hadde senket seg og Evv klatret opp til overflaten, hadde kulden allerede bredt seg over byen, og alt var dekket av is. Skyene drev inn fra havet, tunge av snø som dalte gjennom mørket og la seg over ruinene som et hvitt slør. Så kom dagen igjen, og snøen smeltet. Bekkene gravde seg frem mellom murblokkene, rant gjennom gatene og trengte seg ned i de dypeste hulegangene. Men det hadde ikke alltid vært slik. Evv kunne huske tiden da det ikke fantes snø i byen. Han var bare en gutt den gangen, og knapt gammel nok til å jakte. Han kunne huske at han løp mellom tinga til gamlefolket, og at han gjemte seg når stormene dekket alt med støv og sand. Men det var fjerne minner.

Olda hadde forklart ham at treårsvinteren nå hadde vart i syv år. De kalte den treårsvinteren fordi den første vinteren etter krigen varte i tre år, men siden hadde vintrene bare blitt lengre og lengre. Nå mente Olda at vinteren snart var over. Alt tydet på det. Taket i hallen dryppet av smeltevann, og jegerne kom tilbake med våte støvler. Stadig oftere ble det dag. Før kunne det vare titalls døgn mellom hver gang skyene gled til side og lot Ildøyet skinne. Da jaget Evv både dag og natt, for det var ingen forskjell mellom de to. Treårsvinteren, treårsnatten. Det hadde vært hans verden. Der oppe i kulden og mørket var han sterkere enn Folka. Alle de andre klanene, selv reiperne, fryktet ham. Han hadde sporet opp leirene til jaktlag sendt til byen fra klanene sør og vest i landet, han hadde kastet snø på bålene deres og drept dem alle. Da bragte han så mye bytte tilbake at Bigge-Mahmed lot gennerne få en hel skrott for seg selv.

Men nå var hans verden i ferd med å forsvinne. Han kunne høre den smelte. Han kunne høre at den sildret ut i havet. Snart ville det bare være stein og sand der oppe. Tørke og sult. Sandstormer. Støv og gjenferd.

Ute i hallen hadde de fleste satt seg ned rundt oljefatet. Bigge-Mahmed og Rishi sto fremdeles ved ilden og skar stykker av liket. Det var bare knokler igjen av reiperjegeren. Mennene satt nærmest ilden og slafset i seg kjøttet. Som Loven sa, fikk jegerne ete først.

Evv skygget for lyståken. Det tok lang tid før øynene hans vente seg til lyset, og selv da kunne han ikke se stort annet enn omriss av menskene ved bålet. Det så ut som om Bigge-Mahmed holdt et blodrødt kjøttstykke i hånden. Det måtte være hjertet til reiperjegeren. Sjeffen fikk det beste stykket. Også det var Loven.

«Vi har’e godt …» Bigge-Mahmed bet i hjertet, tygde og svelget.

Evv holdt pusten og lyttet. Kanskje hadde Gud bestemt at han ikke skulle se i dagslys, men til gjengjeld hadde Han gitt ham alle de sansene han trengte for å leve i en verden av mørke. Stemmene til gennerne vek, selv knitringen fra flammene og mumlingen til Olda stilnet. Det var som om han fløy gjennom gangen og stilte seg blant Folka ute på bålplassen. Han var en usynlig skikkelse midt iblant dem. Og han lyttet. Han sanset. Han så.

«Har’e godt her i kønnin!» Bigge-Mahmed klemte til hjertet så stekesaft og blod rant mellom fingrene. «Ingen bor bedre enn oss. Dem jævla reiper-føkkerne tror’em har’e bra borti Reiperborgen, men det er’ke no’. Her i kønnin er’e godt å leve.»

Rishi dyttet ham i siden med albuen. «Pass kjeften din, Bigge-Mahmed. Føkke deg, unga hører’æ! Du preiker som en reiper sjøl!»

Den digre mannen flirte og tok enda en bit av hjertet. Rishi var den eneste av konene hans som fikk lov til å si imot ham, og den eneste i klanen som torde å avbryte Sjeffen når han snakket.

«Det heter fitta.» Rishi slengte en neve med kjøttslintrer ut til ungene som trengte seg frem bak jegerne. «Skikkli’ folk sier’ke kønnin, dem sier fitta. Vi bor midt i fitta til Mamma Jord. Og det ska’ vi vær’ jævli’ glad for. Ingen har no’ seifere hjem enn oss.»

En av de andre jegerne kom frem til ildfatet. Han var en høy og hengslete guttunge med rødt hår og et ansikt flekket av brune fødselsmerker. Mens han skar en skive av nakken til liket, kikket han bort på Bigge-Mahmed. «Illt godt er’e her, men kan’ke du sende ut doggern snart? Jævli’ kaldt på det her gølvet.»

Bigge-Mahmed stakk nevene bak beltet. Han gikk ikke lenger barbent, med det gjorde guttungen. «Den føkka gennern kan’ke se no’ om da’n, det veit’u. Men jeg har’ke no’ jævla stress. Dem støvla dine passer bra, dem.»

Guttungen satte seg på huk mellom jegerne mens han kastet et langt blikk bort på støvlene sine. Deretter gned han seg på de sotsvarte tærne og stappet kjøttbiten i munnen.

Evv lot mennene snakke, for nå oppdaget han at det sto noen ved utgangen. Han kunne høre jakthundene, og han kunne skimte de gråbrune kroppene som svinset og danset rundt bena på jegerne. Mennene hadde kledd seg for en dag under Ildøyet. De hadde på seg dagdrakter, skinnklær som dekket hver eneste flik av huden. Læret var gnidd inn med fett og sot, slik at Ildøyet ikke skulle tørke det ut. Lærmaskene, med øyne av sotet glass, hang i beltet på de fem karene. De hadde sett den brente huden i ansiktet til den døde, og visste at Ildøyet hadde åpnet seg i dag også. Jegerne ville benytte anledningen mens det var lyst, for om natten var det farlig for mensker på overflaten. De kunne ikke se i mørket. De kunne ikke lukte villhundene når de samlet seg til angrep. Folka var lett bytte for hundeflokkene, men det var også andre farer. Gråham hadde snakket om nye skapninger. Han hadde så vidt fått øye på dem oppe ved Dauingborgen en gang han var og sanket ved. De hadde sittet i trærne, en slags fugler store som mensker, men de lettet straks han nærmet seg, og forsvant i skråningen bak borgen. Selv hadde Evv aldri sett noe til dem, men han hadde funnet spor. Underlige fotavtrykk, som kunne begynne midt på en åpen plass og så bli borte, som om skapningen hadde fått vinger og flakset opp i himmelen.

Siden farene var så mange om natten, jaget Folka bare når Ildøyet viste seg. I tiden før Gråham døde måtte nattjegerne sove på skift, slik at halvparten av dem alltid var ute og lette etter bytte så lenge det var mørkt. Det var mange år siden noen hadde sett en nattjeger fra en annen klan, og Olda trodde Menniheta hadde drept dem. Bigge-Mahmed mente det var en god ting for ham og Folka, for nå var de andre klanenes menskejegere tvunget til å jage om natten også. Menskejegere var svakere enn villhundene, og de sanset ikke feller like godt som rottene. Ofte gikk de oppover elveløpet for ikke å sette spor i snøen. Det var derfor Evv hadde laget fellen ved bropilaren. Han hadde luktet at de nærmet seg. Reipere luktet ikke like sterkt av bålrøyk som andre mensker. For reiperklanen var den eneste som holdt til på overflaten. Reiperborgen tronet ytterst på odden som hevet seg opp over havneområdet, og der oppe ble nok ikke røyken stengt inne, slik den gjorde i undergangene. Han hadde ligget under skinnfellen, dekket av snø, og sanset svettelukten av de tre mennene. Han hadde lyttet til skrittene deres. Tålmodig hadde han ventet mens sulten gnagde i magen.

Men en mager mannskropp var ikke nok til å mette klanen. Jegerne løftet spydene til avskjed og forsvant inn i gangen sammen med bikkjekobbelet. Vakthundene gjødde og snerret mot dem da de sprang forbi. Snart ville de være oppe i dagslyset. Kledd i oljet lær og med masker over øynene ville de gå opp i Øståsen. Mellom granlegger og nakne, døde stammer ville de se etter snarene. Kanskje lå det en villhund der, en rotte eller en kråke. Evv kunne se dem for seg. Hunder med øyne brent grå av solen, kråker med brukne vinger; de ble slaktet ved bålet og revet i filler av sultne hender. Om jegerne så spor etter andre klaner i den smeltende snøen, ville de følge dem. De ville jakte på hverandre. De ville drepe.

Evv lukket øynene og strøk seg over potene. Han ble sliten av å stirre ut i hallen. Flammene stakk i øynene hans. Det var hans forbannelse. Hvis det var som Olda sa, ville vinteren være over i løpet av noen månetider. Nettene ville bli kortere igjen. Klanen ville ikke trenge ham lenger.

En skjør tone lød inne i hulen. Olda hadde funnet frem munnspillet, og nå kalte han frem en av de gamle melodiene. Tonene fløy gjennom mørket, blandet seg med røyken oppe under taket og svevde rundt som usynlige fugler. Evv så seg over skulderen. Olda lå på siden mens han førte det rustne munnspillet sakte frem og tilbake over leppene. Tone for tone kalte han frem minner fra tida før.

Olda tok munnspillet fra leppene. «Forstyrrer jeg deg, Evv? Får du ikke sove?»

«Bare spell du, Olda. Jeg får’ke sove samma hva.»

«Er det vanskelig å sove i dag?» undret Olda og gnikket på munnspillet med ermet. Han gjorde alltid det. Munnspillet var hans kjæreste eie, og den gamle pleide å si at melodiene minnet ham om ungdomstiden.

Evv krøp inn i lyet. «Er illt vanskli’, Olda. Har’ke eti på lenge, veit’u.»

«Jeg vet det, Evv. Ingen her i gennergangen har spist på mange dager. Men vi må ikke fortvile. Kanskje spiser Folka godt nå, men du må aldri glemme at Gud ser dem og vil straffe dem fordi de ikke deler med oss.»

Lyset fra ildgropen skinte ut mellom steinene, men Evv la seg ned på skinnfellen sin og kikket opp på betonghellene som dannet det skrå taket over hulen. Olda hadde risset mange tegn der oppe. Den gamle hadde lært ham de fleste, men der var også sirkler og streker som ikke forestilte noe som helst. De lignet litt på tegnene ute ved Stashonen.

Olda klødde seg i skjegget. Alle menskehanner hadde skjegg, og når gamlingen krafset seg slik i skjegget, betydde det at han brygget på alvorlige tanker og viktige ord. Selv kunne ikke Evv få skjegg, og slik var det med alle nattjegere han hadde sett. Ansiktene deres var nakne, tenkte han og tok seg til kinnet. Nakne og dyriske.

Den gamle stakk en pinne ned i bålgropen. «Du må aldri høre på Bigge-Mahmed når han sier at gennere ikke er mennesker. Folka er redde for oss, Evv. Vi minner dem på hvor svak menneskerasen er. Verden der oppe er nådeløs. Menneskene må utvikle seg, de må bli sterkere. Ellers vil de dø. Bigge-Mahmed er en enkel mann, og han skjønner ikke at gennerne er fremtiden.»

Dette var noe Olda snakket mye om. Det virket som om den gamle mannen var redd for at han skulle glemme, og ofte ba han Evv gjenta hva han sa.

«Hvorfor tror du de kaller dere gennere? Det er et gammelt ord, Evv. Jeg husker det fra tiden før krigen. De første ble skapt fordi noen foreldre hadde mistet barnet sitt. De ville ha barnet sitt tilbake fra Gud. Det var sånn det begynte.»

Evv nikket der han lå i halvmørket. «Men dem nøyde seg’ke med det …»

«Men de nøyde seg ikke med det.» Olda holdt hendene frem mot varmen. «De ville ha mer. De ville ha klokere barn. Sterkere, raskere, snillere unger,» sa han med et flir.

«Genn-et-iss-ke forr-trin …» Evv stavet de innviklede ordene.

«Ja, genetiske fortrinn. Det var det de kalte det. Snart skulle alle ha barn med genetiske fortrinn. Man var en dårlig forelder ellers. Men det gikk galt, Evv. De begynte å forandre på voksne også. Soldater, Evv. Krigere. Gamle krigsherrer, ledere for store nasjoner, så sørover og fryktet fienden. De stakk lange nåler inn i krigerne sine, brøt opp livets kode. De forandret dem, Evv. Gjorde dem til noe mer enn mennesker. Og ennå var de ikke fornøyd. En rase ble skapt i tiden da ufreden spredte seg. Krigsherrene var redde, og derfor trengte de soldater som ikke ville kjenne frykt. Soldater som ville motstå fiendens våpen. Krigsherrene endret genene i ufødte fostre og formet dem til en ny rase. Jeg så bilder, Evv. De viste dem frem i avisene og på tv. Jeg og Jeanette, vi ble så redde da vi så dem. Den gangen syntes jeg de var heslige. Vi visste ikke bedre. Vi forsto ikke hva de var.»

Evv slikket seg om den spaltede overleppen. «Du og Gråham …»

«Du og Gråham,» sa Olda lavt. «Alle dere nattjegere, dere som er født med pels og nattsyn, dere stammer fra de genmodifiserte soldatene som overlevde krigen. Nattjegernes blod, Evv, ble spredt blant stammene i tiden etter krigen, for den gangen fantes soldater som ennå hadde et menneskes kropp, men nattjegerblod i årene. Og det fantes kvinner som lå med nattjegere bare for et stykke kjøtt. For dere var alltid de beste jegerne, Evv.»

«En kaotisk tid var det.» Olda stakk enda en pinne inn i ilden. «Jeg forsto ikke stort av hva som skjedde den gangen, og ikke så jeg noe, heller. Men jeg vet at nattjegergenet ligger og venter. Det blir overført fra generasjon til generasjon. Derfor føder kvinnene noen ganger barn av din rase, selv om faren er et menneske. Det er først nå, og i årene som vil komme, at vi vil se din rase vokse. Menneskekvinner vil føde dine brødre, Evv. Og dere vil bli fedre til fremtidens slekter. For nattjegernes blod har spredt seg, og jeg tror at i slektleddene som kommer, vil det drukne menneskenes arvestoff. Nattjegernes blod er sterkt, Evv, så sterkt at det fortrenger menneskenes.»

Den gamle mannen trakk teppet opp rundt nakken. «Munn, Lila og de andre som vi kaller gennere, er det egentlig ikke. De er bare uheldige konsekvenser av det radioaktive avfallet som er overalt rundt oss. Du, Evv, er vår siste ekte genner. Du er sønnesønn av en kriger. Gråham var også det, og alle nattjegerne som døde før ham. Glem aldri det, Evv.»

Igjen ble Olda taus. Evv kjente disse ordene. Han hadde hørt dem hundrevis av ganger. Det var den samme historien som Olda hadde fortalt ham helt siden han var guttunge.

«Jeg husker …» Evv førte klofingrene langs de runde boksene som sto ved huleveggen. Oppe i dem fantes vakre ting. Blanke steiner, kjeder av gull og skinnende, runde plater som en gang hadde sunget for gamlefolket. Det var ting han hadde funnet i hulegangene og tatt med tilbake, slik at Olda skulle få kjenne på dem. Olda hadde hengt opp sine ting i boksene under taket, men Evv likte best å ha dem ved siden av seg, slik at han kunne ta dem ut og se på dem, og undres over tida før. Han gjorde ofte det, og han likte å høre Olda fortelle om da han var ung. Alt var annerledes den gangen. Verden var fylt av skjønnhet. Årstidene var forutsigbare, og solen hadde ennå ikke forvandlet seg til Satan.

Med ett hevet han hodet og lyttet. Ute på bålplassen lød taktfaste rop. Han smøg seg ut på hyllen. Bigge-Mahmed sto bak Fahma og holdt henne i skuldrene. Ungjenta lente seg fremover og svaiet ryggen mens hoftene til Bigge-Mahmed skjøt frem og tilbake. Rishi sto ved siden av og kjeftet, mens mennene kom med oppmuntrende tilrop til Sjeffen. Fahma hadde det samme sorte, krøllete håret som Bigge-Mahmed, og den spinkle kroppen hennes hadde så vidt begynt å utvikle formene til en voksen kvinne.

«Ja, jeg hører det.» Olda krabbet ut til ham. «Hvem er det denne gangen, Evv?»

«Er Fahma. Dem står ute ved reiperjegern.»

Olda famlet seg frem til armen hans og grep den hardt. «Bigge-Mahmed burde vite bedre enn å gjøre det med døtrene sine.»

«Dem sier at unga blir sterke når Sjeffen gjør’e.» Evv satte seg med leggene utenfor kanten. «Votthand sier d’er døtra som ber’n om det. Dem vil at unga ska’ bli sterke, sånn som Bigge-Mahmed.»

Olda krøp inn i hulen igjen. Der satte han seg med teppet rundt skuldrene og begynte å tegne i sandgropen ved ildstedet. «Jævla horer, dem sku’ vite bedre …»

Utenfor ble Evv sittende og se ned i gangen. Votthand og Munn sto og plukket veden ut av oljefatet, mens Lila slukket ilden med en skinnfell og stablet de rykende grenene i en haug borte ved veggen. De måtte spare på veden. Hvis det kom snøstorm, kunne selv ikke en nattjeger gå opp i åsen.

«Det var ikke sånn i min tid!» Olda ropte til ham inne fra hulen. «Vi drev ikke sånn som Folka. Dem som gjorde det, dem blei putta i fengsel!»

Evv senket hodet. Når Olda ble opprørt, begynte han å snakke som de andre.

«Bigge-Mahmed tror’n er no’, bare fordi’n knuller døtra sine! Den jævelen! Han sku’ bare visst hva vi ville gjort me’n i min tid!»

«Jeg veit’e,» sa Evv. «Du har sagt’e før.» Den gamle snakket ofte om min tid. Min tid var nesten det samme som tida før, men i min tid var alt bedre og mer riktig.

«Vi hadde skåret balla a’n! Gutta og jeg hadde faen meg skåret balla a’n Bigge-Mahmed!» Olda slo neven i betonggulvet. «Faen!» spyttet han. «Faen, jævla pakkiser, er’em! Jævla pakkiser!»

Evv kunne høre at han begynte å gråte, men visste at det ikke var noen vits i å krype inn til ham nå. Han skulle ikke fortalt ham hva Bigge-Mahmed gjorde. Det var slike ting som fikk den gamle til å forandre seg. Det var slike ting som fikk alt det vonde til å komme frem i ham. For selv om Olda sa at det ikke var riktig å hate, hadde han nok av hat med seg fra tida før.

«Har’u merka at alle dem Folka er brune i huden, Evv? Har’u det?»

«Vi trenger’ke snakke om’re,» sa Evv og snudde seg mot ham. Det var vondt å se den gamle slik. Han holdt knyttnevene foran seg, og sikkel rant fra munnviken hans. Det var som om en annen Olda, en Olda Evv ikke ville kjenne, tok over hele den spinkle kroppen og fikk sener og muskler til å sitre og skjelve i krampaktig hat.

«Faren min, Evv, han fortalte åssen det var. Han sa at’e var’ke sånn da han vokste opp. Men dem tok over! Dem tok over hele verden! Jeg husker’e som det sku’ vært i går, Evv. Vi gutta i bandet, vi tålte ikke sånne. Alle var redde for’em, men det var faen ikke vi. Var’e no’n pakkis-jævler som kødda med oss, banka vi’rem! Dem var flere enn oss, men vi ga faen. Det var dem pakkis-jævla som fikk Pia til å sette skuddet. Pia, husker ’u, hu som spelte bass. Jeg sa at hu skulle holde seg borte fra dem jævlene, men hu hørte ikke på meg!»

Evv snudde seg vekk fra ham igjen og holdt seg for ørene. Snart ville Olda bli som før. Da han var yngre, var han aldri slik, men nå kom anfallene stadig oftere. Evv prøvde å tie om alt som kunne gjøre ham opprørt, men egentlig skjønte han ikke hvorfor Olda tok slik på vei for det som skjedde. Hvis det var så galt, det Bigge-Mahmed gjorde, var det jo likevel bare Folka det gikk ut over. Olda hadde selv sagt at de var onde, og at de fortjente all den smerte og skam som verden kunne bringe.

Ute på plassen stilnet ropene. Bigge-Mahmed rykket hoftene vekk fra datteren, som la seg på ryggen og trakk bena opp mot brystet. Mens Rishi sparket til jenta, holdt Bigge-Mahmed det slappe lemmet frem mot de andre karene. Latteren runget over bålplassen.

Da Evv krøp inn i lyet igjen, satt Olda og gråt. Evv strakte hånden over steinovnen og klappet ham på skulderen. Den gamle mannen la hånden over hans. Han skalv.

«Veit alt det der om hu Pia,» sa Evv. «Du trenger’ke si mer. Jeg veit det, alt sammen.»

«Det … Det er vondt, Evv. Men jeg må fortelle.» Den gamle så fremfor seg med innsunkne øyehuler. «Hva skulle jeg ellers gjøre? Det er slik jeg husker alle dem jeg mistet. Når jeg hører dem holde på der ute, kjenner jeg sorg. For jeg vet hvordan det burde være. Jeg har elsket, Evv. Jeg vet hvordan det er å elske en kvinne så sterkt at ingenting annet betyr noe.»

«Sjanett,» nikket Evv. «Dama di.»

Den blinde begynte å male tegn i sanden ved ildstedet. «Jeanette, min elskede. Vi ble sammen da vi var atten. Hun var på alle konsertene våre, hjalp oss med å bære utstyret på gigene og sånt. Vi møttes på skolen, Evv. Grunnkurs i kjemi. Faren hennes var sjef i ReMat.»

Olda stanset, slik han alltid gjorde når han kom til det med faren til Sjanett.

«ReMat,» gjentok Evv, for det var et av navnene den gamle ville at han skulle huske. «Største gjen vinns ellskap i Europa.»

«Det er riktig,» sa Olda. «ReMat. Det største gjenvinningsselskapet i Europa. De var rikinger. De bodde oppe i Kollen, det som nå er den døde åsen. Faren ville at Jeanette skulle dra til Tyskland, på privatskole der. Men hun ville heller være her og drive med genteknologi. Så det ble til at jeg også ville det. Genteknologi, Evv. Er det ikke ironisk?»

«Iro-niss,» sa Evv. Det var et av de vanskelige ordene som Olda hadde brukt lang tid på å lære ham. Hver gang Olda fortalte historien om Sjanett, måtte han forklare det ordet. «Iro-niss, ir-o-nis … nisk. Trist, men med en vis hummor. Rart, et till-fell-digg sammtreff.»

«Et rart og tilfeldig sammentreff.» Igjen rettet den gamle på ham. «Trist, men med en viss humor. Ironisk.»

Evv trakk på munnviken. Leppene hans var for stive til å danne menneskelige uttrykk, men Olda hadde lagt hendene på ansiktet hans og sagt at han kunne kjenne at han smilte. Og det var nok for ham.

«Siste konserten vår, Evv. Retro-grunge. Nirvana. Chili Peppers. Manson. De gamle, gode låtene fra tusenårsskiftet. Vi rocka så hele Osh Lo hørte det. Etter festen, da Jeanette og jeg gikk hjem … Hun tente lys i vinduskarmen. ’For Pia’, sa hun. ’Slik at hun vet at vi husker henne.’ Så kysset hun meg.»

«Vi elsket …» Evv formet ordene i munnen.

«Vi elsket lenge den natten. Etterpå lå vi og snakket. Brystene hennes … gylne i lyset fra vinduskarmen.» Olda rugget på det skallete hodet sitt. «Hun var så vakker, Evv. Hun sa at hun ønsket seg barn. Men vi var så unge. Vi trodde opprørene i sør aldri ville nå oss. Sykdommene, epidemiene; vi hørte om dem på nyhetene hver dag, men ville ikke innse hva som var i ferd med å skje.»

«Neste morgen …» Evv så bort på den gamle mannen, som holdt seg over øyehulene.

«Neste morgen ble vi vekket av sirenene. Jeg skjønte ikke … Jeg gikk ut for å se, men lyset … Det brant, Evv. Det brant.»

Olda tørket seg under nesen. Den skrøpelige kroppen begynte å skjelve, så Evv flyttet seg rundt ildstedet og la armen rundt ryggen hans. Men Olda rev seg vekk fra ham og plukket opp antennen. Deretter krabbet han ut av hulen og tok til å klatre ned fra utspringet.

Evv ble sittende i huleåpningen mens oldingen famlet seg ned blant skrap og steinblokker. Da han omsider kom seg ut i gangen, trakk han ut antennen og stakk den prøvende rundt seg. Han ropte etter Munn. Han ba gutten finne skatten og gjøre klart for Storryn.

Ordene ble hvisket fra skjul til skjul. Gennerne dukket ut under bølgeblikktakene, haltet bort til rydningen ved ildstedet og førte Olda frem til stolpen ved veggen. Det var Munn og Votthand som hadde støpt den ned i gulvet, de hadde brukt knust betong og sand og blandet det med smeltevann. Olda ble oppildnet når han fortalte, og da trengte han noe å holde seg fast til. Mens gennerne flokket seg rundt oljefatet, trakk Olda ut antennen og førte den langs flisene på veggen. Det var Lila og de andre gennerjentene som hadde skrubbet soten av veggen, slik at et hvitt felt kom frem. Skatten viste seg bare så lenge de holdt flisene hvite.

«Sitt ned, venner!» Olda slo antennen i veggen. «Sitt ned, hold fred og hold kjeft!»

Tilskuerne klumpet seg sammen på benkene, satte seg ned rundt oljefatet og overalt hvor det fantes plass. Muhma Apenese tørket snørret vekk fra overleppen og trakk det vaklevorne bordet inntil oljefatet, mens de andre gennerne pekte på tavlen og Olda og hvisket til hverandre. Lila holdt ungen sin i fanget. For barna var Storryn fremdeles noe nytt og skremmende. For de andre var den like velkjent som deres egne håndflater. Men selv om de hadde sett den utallige ganger, var det som skulle skje, fortsatt magisk.

«Har du tatt frem skatten, Munn?» Olda veivet antennen mot tilskuerne. Etter at Jotter-Notter gikk i en reipersnare, var det Munn som hadde fått den ærefulle oppgaven.

«Her er’n!» Munn bøyde seg og løftet opp den tunge trekassen. «Har tatt’n fram, Olda!»

Den gamle kremtet og rakte antennen over hodet. «Sett skatten på bordet, Munn! Muhma og Votthand, opp med speilet!»

Munn løftet kassen opp på bordet, og mens han holdt tungen i ganespalten i dyp konsentrasjon, trakk han ut jernsplinten som holdt sammen hengslene. Samtidig satte Muhma og Votthand skjermen over oljefatet. Den dannet en hette over ilden, men var åpen i to ender. Den ene enden pekte mot veggen. Muhma og Votthand løftet opp speilet og holdt det inntil den andre åpningen, og ut av hetten skar en lysstråle hull i mørket. Den gamle vendte seg mot veggen, der flisene glitret i lysskjæret.

Oppe på hyllen satte Evv seg på huk. Skatten var noe av det første han kom over da han begynte å jakte for Bigge-Mahmed. Han fant den i en bygning nordvest for Grorrugangene, med kassen og alt. Det var en underlig maskin, og Olda mente det var en anntikk vitett. Også det var iro-niss, syntes Olda. At noe så gammelt som en åvverhedd skulle ha overlevd krigen, når alt annet ble knust og brent.

«La skatten stige! La den vises!» Olda grep antennen i begge hender og begynte å rulle den mellom håndflatene. Han gjorde ofte det når han ble oppildnet.

Sakte løftet Munn den grå maskinen opp av kassen, som straks ble tatt ned fra bordet. Trebiter og tørre grener ble sendt fra hånd til hånd og kastet i oljefatet. Lysfeltet på veggen klarnet.

Evv holdt fingrene foran øynene. Det gjorde vondt når han så på, men han klarte ikke å la være.

«Hør, venner. Hør Storryn fra tiden før!» Olda tok tak i stangen og kremtet. Han gjorde alltid det før han begynte å fortelle Storryn. «Hør, glem aldri. Når Olda er død, skal dere fortelle Storryn til ungene deres, og de skal fortelle den til ungene sine. Storryn er ikke bare en av tingene etter gamlefolket, Storryn er det som gjør dere til mennesker. For det er mennesker dere er, samme hva Bigge-Mahmed sier.»

Olda pekte på tinningen sin og trakk pusten dypt. «Storryn er minne. Den er identiteten vår.»

«I-denn-titt-ett,» gjentok tilskuerne.

«Ååå, oaah …» Olda vred ansiktet i grimaser. Gennerne sang med ham.

«Åll allå da vashta …» nynnet Evv.

I tida før, da Olda var vokka-isst i bændet sitt, hadde han en god stemme, mye bedre enn den han hadde nå. Det hadde han i hvert fall sagt. Men Evv skjønte ikke hvordan Olda noensinne kunne ha sunget vakrere enn han gjorde når han sto der foran gennerne. Det var slik de lød, menskene i tida før. De snakket ikke til hverandre. De sang. Og sangen bragte gamlingen tilbake til tida før. Han hostet og kremtet der han sto, slik han som regel gjorde når han kom til syngeordene.

«All along the watchtower …» Olda støttet skulderen mot stolpen. «Tegnene ble vist oss, venner. Men vi så dem ikke. It was a beautiful day … Livet var godt her i byen, så hvorfor skulle vi bry oss med det som skjedde i sør?»

Den gamle gubben krummet seg sammen ved stolpen, tok sats, samlet seg for en ny strofe. «We’re teens, disposable teens!» vrælte han. «Disposable teens, aooaah! Disposable teens!»

Tilskuerne gjentok ordene etter ham.

«Diss poss abbell tinns,» sa Evv. «Åll allå da vashta …»

«All along the watchtower …» Olda klamret seg til stolpen, utkjørt som alltid når han kom til denne delen av innledningen. Det var som om han trengte å skrike ut alt sinnet og smerten før han kunne begynne å fortelle. Folka ute i hallen gadd ikke engang å snu seg, selv om Evv visste at de hørte ham. Bigge-Mahmed sto fremdeles ved bålet og skar slintrer av reiperjegeren. Det var bare et brunsvidd skjelett igjen på spiddet, men Folka ville sitte lenge og ete denne dagen. Snart ville de bryte opp knoklene og pirke ut benmargen. Hvis Bigge-Mahmed var i godlag, ville han knuse skallen og la ungene dele den søtlige hjernemassen.

«Sangene fra tiden før, min tid …» Olda rettet seg opp der han sto ved stolpen. Han var en liten, skrøpelig mann, og ofte undret Evv seg over hvordan han hadde overlevd så lenge. Olda var den eneste i kønnin som telte år, og han hadde ikke sett noen av Folka eller gennerne bli eldre enn førti. Men menskene i tida før, hadde han sagt, kunne bli over hundre år gamle.

«Vi burde lyttet bedre til sangene, venner.» Gamlingen rettet antennen mot mengden. Hver eneste genner satt taus og glante på ham. «Kloke menn og kvinner så hva som skjedde, og de forsøkte å advare oss. Jeg har skjønt det siden, venner. At de var engler sendt til oss av Gud. Men vi så det ikke. Vi var allerede blinde.»

Igjen lente Olda seg frem mot stolpen og trakk pusten. Ansiktet hans ble rynket og forvridd. «Presidenter, statsledere … Gamle menn som meg. De var for stolte, for ærgjerrige.»

Evv plirte ut mot Folka i hallen. Han visste hva Olda skulle si. «Dem var sånn som Bigge-Mahmed.»

«De var slik som Bigge-Mahmed. Samme hatet, samme sinnet. Det var så mye hat i min tid, så mye frykt. Jeg tror ingen egentlig vet hvor den første bomben kom fra. Det skjedde så fort. Et lys, deretter smerte. Jeg så ikke hva som skjedde, men jeg hørte sirenene. Dag og natt ulte de. Vi som overlevde det første angrepet, gjemte oss i tilfluktsrommene. Da vi kom opp, var byen jevnet med jorden. Åsene og skogene rundt var brent sorte.»

Borte ved bordet begynte Munn å fikle med maskinen. Snart skulle Storryn begynne.

«Den første tiden forsøkte vi å bygge opp byen. Vi hadde ikke lenger noen kontakt med andre land eller byer, slik som før. Strømmen, magien som hadde gitt oss varme og lys om natten, fantes ikke lenger. Og vi kunne virkelig trengt den, venner. De fortalte meg at dagslyset var borte, at det alltid var mørkt. Jeg lo da, venner. For meg spilte det jo ingen rolle lenger. Men snart ble det kaldt. Vi undret oss over det. For det var ikke vinter.»

Olda rettet seg opp. Det var som om minnene gjorde ham ung og stolt igjen. Han vendte ansiktet mot taket og verdenen der oppe, en verden han en gang kjente. «Mitt folk, gamlefolket, var et modig folk. De nektet å gi opp. De nektet å dø. Nå hadde krigsherrene drept hverandre, og alt var stille. Det var en ny verden. En verden som sakte ble dekket av snø.»

«I tre år …» Evv hvisket ordene mens Olda fortalte.

«I tre år snødde det. Vi som hadde overlevd ilden og atomstormene, ventet. Men da snøen endelig sluttet å falle, var den verden vi hadde kjent, borte. Skjult under det hvite.»

Nå vendte Olda seg mot veggen. «I den evige vinteren kunne ingenting gro. De fleste dyrene hadde omkommet i atomstormen. Derfor vendte vi oss mot hverandre. Det var slik vi begynte å jage vår egen rase. Bare noen få overlevde de første årene. De ble våre stamfedre og våre urmødre. Og fra dem vokste en ny slekt frem. Ennå visste vi ingenting om hva krigsherrene hadde gjort med himmelen. Vi ante ikke at solen var blitt vår fiende. Vi håpet skyene ville blåse vekk, og at den ville komme til syne og varme oss. Varme oss.»

Det var stikkordet. Munn plukket en brikke opp fra maskinen og holdt den inn i lyset, og Olda rettet antennen mot bildet som tegnet seg på veggen.

Evv myste ned i lyståken. Bildet forestilte tre menn som sto på en slags plattform. De var alle kledd i drakter med farge av lyst hjerteblod. I bakgrunnen skjøt et tårn opp mot himmelen, og over tårnet kastet Ildøyet spyd av lys mot plattformen. Likevel så ikke mennene redde ut. Den ene pekte mot tårnet. De hadde solen rett i øynene, men huden i ansiktene deres var verken brent eller sprukket.

«Ekko,» sa Evv. «Ekko. Fisk. Slutt.» Det sto Bokk-Staver og tall over alle bildene i maskinen, akkurat som på plakkaten i Stashonen. Evv kunne lese Bokk-Staver og sette dem sammen til ord, men det var ikke alltid at ord fra tida før ga noen mening. De var fra en verden han ikke kjente. En verden han ikke forsto.

«Ekofisk 2051: Slutt på ressursene?» Olda førte antennen over ordene. Den blinde mannen hadde fortalt Storryn så mange ganger at han hadde lært seg hvor på bildet tegnene sto.

«Slutt på ressursene?» sa Olda igjen.

«Slutt pårr ess usj ene,» gjentok gennerne. Munn satte brikken ned i maskinen og plukket opp en ny. Han hadde brukt lang tid på å pugge rekkefølgen. Med en stolt mine førte han den nye brikken inn i lyset. Et nytt bilde kom til syne på veggen. Det var ikke like storslagent som det første, men viste noen røde og blå streker som buktet seg skrått nedover inne i en firkant.

«Nedgangen fortsetter.» Olda holdt antennen opp mot tegnene over firkanten. «Opptak ned trettiseks prosent i perioden 2050-52.»

«Neddgann fosj-sjette.» Tilskuerne ropte i kor. «Opp takk ned tretti seks pross en ijj perr-i-oddenn to tusen femm ti till femm ti to!»

Evv trakk leggene opp over kanten og satte seg med bena i kors. Han begynte å bli søvnig. Jakten hadde vart lenge, for lenge. Det var nære på at han ble tatt av Satan. Og han kjente Storryn, han kjente den best av alle gennerne. Han hadde sittet over skatten i lange stunder og stirret inn i de små bildene, der han kunne skimte merkverdige figurer, trær og mensker så vakre som engler. Den gangen han kom hjem med skatten og fortalte at det sto tegn inne i de små bildene, hadde Olda bedt ham risse hvert eneste av dem i sanden, slik at han kunne kjenne og tyde dem. Siden hadde han bedt Evv uttale lyden for hver av Bokk-Stavene. Det var slik gamlingen hadde begynt å lære ham om skrift. Siden hadde Olda fått ham til å huske hele Storryn utenat. «En dag,» pleide den gamle å si, «må jeg dø. Og da skal du, Evv, være den som står ved stolpen og forteller Storryn til de nye generasjonene.»

Et nytt bilde tegnet seg over flisene. Dette forestilte en bil utenfor et hus. Bilen var liten og sølvgrå som fjorden i månelys, og ved siden av bilen sto en kvinne. Hun hadde langt, rødt hår som syntes å skinne og glitre, så glatt og vakkert var det. Klærne hennes var like blanke som bilen, og de satt så tett rundt kroppen hennes at de ble som et ekstra lag med hud. Huset, kvinnen og bilen var omgitt av busker og trær som lignet dem på plakkaten i Stashonen.

«Alternative ressurser,» ropte Olda. «Hydrogen. Solceller. Kjernekraft.»

«All terr natt ve resjusj err. Hyddro genn! Sol sell’r! Sjærn kraft!» gjentok gennerne. Munn stakk brikken ned i åvverhedden og plukket opp neste.

Denne gangen viste bildet et stort ståldyr. Evv visste at det var noe gamlefolket kalte kranskip, men det lignet mest en gigantisk kakerlakk. Den fløt på ryggen i havet og var rød, nesten som de rustne jernplatene i hulegangene. Kjempekakerlakken hadde krøllet bena sine opp på magen og syntes fornøyd med å flyte rundt slik.

«Total eksport ned tjuetre prosent. Olje ned førtien, gass ned tretten.» Olda pekte på kakerlakken. «Norsk økonomis motor er blitt …»

Den gamle mannen slapp antennen og grep seg til venstrearmen. «Er blitt en belastning. Krever …»

Evv sprang ned fra hyllen og trengte seg frem mellom tilskuerne. Skyggen hans tegnet seg på veggen, stor og heslig. Gennerne ropte og klagde og ba ham sette seg.

Da han nådde frem til Olda, sto den gamle og holdt seg fast i stolpen. Evv plukket opp antennen og ga den til ham.

«Krever store …» Olda dyttet ham i skulderen og rettet en skjelvende arm mot veggen. «Store subsidier.»

Tilskuerne begynte å gjenta den lange reglen, så Evv huket seg ned under lyskjeglen og krøp ut på siden av mengden. Olda hadde vært mye plaget av smerter i armen i det siste, men han ville ikke ha noe snakk om slikt, og han likte det dårlig når noen forstyrret ham midt i Storryn. Så Evv gikk tilbake til hulen, der han krøp inn ved steinovnen og dro teppet over seg. Han trengte å sove resten av dagen, for natten ville bli lang. Støvlene til Bigge-Mahmed skulle han nok finne, men han var også nødt til å lete opp bytte til både Folka og gennerne. Jenta til Lila hadde ikke spist på åtte dager, og hun var ikke den eneste som sultet.

Evv trakk bena opp mot brystet. Ovnen varmet ryggen og gjorde ham søvnig. Når natten kom, ville han følge tråkkene bort til Reiperborgen. Det var farlig, men der borte var han sikker på å støte på jegere. Villhundene var for sky, og de luktet ham lenge før han fikk ferten av dem. Men reiperjegerne kunne han fremdeles klare å drepe. Hvis de ikke drepte ham først.

Ute i hallen lød den våte lyden av lepper som smattet på knokler. Den søte lukten av benmarg fikk det til å knyte seg i magen. Noen av mennene lo. Kanskje hadde de sett inn i gangen og oppdaget lyskjeglen. Bigge-Mahmed ville ikke vite noe om tida før, og nektet Olda å spre ’løgner og gennerpreik’, som han kalte det. Hva Olda gjorde inne hos gennerne, brydde han seg ikke med. En gang hadde Olda gått ut i hallen og begynt å rope og skrike om tida før, krigen og den første treårsvinteren, men da slo Bigge-Mahmed ham ned. Evv husket det godt. Det var et av de første minnene han hadde fra kønnin. Han var bare en gutt den gangen, og torde ikke annet enn å gjemme seg innerst i hulen mens Bigge-Mahmed sparket Olda inn i gennergangen igjen.

Evv lukket øynene og førte tungen langs baksiden av tennene. Han lengtet etter å kjenne smaken av blod. Kanskje hadde Bigge-Mahmed rett i at han var mer en hund enn et menske, for det var bare når han jaget at han følte seg fri. Med vinden i ansiktet og lukten av bytte i nesen; da kjente han at han levde. Hvis Olda hadde rett, ville snart flere og flere kvinner føde nattjegere, og Folka ville dø ut. Den nye rasen ville leve i undergrunnen om dagen, når Satan brente alt liv til døde. Men om natten ville de løpe under månen. Om natten ville de jage i flokk. Om natten ville de herske.

«Snart vil det skje,» hadde Olda sagt. «Du er ennå ung, så du vil leve og se din rase vokse. På ulvepoter vil dere springe over snøen, spre dere ut over verden. Husk tegnene, Evv. Husk hva jeg har lært deg.»

Men når han løp i gatene og kulden sved i nesen, husket han ikke. Han bare var. Over betongblokker dekket av snø, gjennom huleganger der istappene dannet gule hoggtenner sprang han. Han vasset i bekker, han klatret i askegrå bygninger. Med øyne like sorte som natthimmelen søkte han etter spor. Og når han kjente lukten av liv, salt blod og svette, satte han av gårde, like besatt som en jakthund.

Evv rugget på seg der han lå. Det rykket i dyreleggene, han klorte langs hulegulvet. Han sov nå, men selv i søvne fikk han ikke hvile. Han løp i Breigata, som førte ham langsetter sjøkanten. Krumbøyd som et dyr tok han seg frem langs sporene. Fire tredeputer, hver med en klo på spissen. Brede som en utstrakt hånd. Det var spor lik hans egne. Det var Gråhams spor.

Men de var ikke de eneste. En flokk jegere hadde fulgt etter ham, jegere med truger. Bare Menniheta brukte truger.

Han fulgte sporene helt til Breigata forsvant ned i Ishølet. Her, et steinkast fra tunnelen, hadde Gråham falt. Det var blod i snøen, men han hadde kommet seg opp og løpt ned i Ishølet. Bare trugesporene kom opp derfra igjen. De tegnet brede søkk i snøen der de fortsatte innover i byen.

En stund sto han bare der og været. Bølgene slo mot bryggen, og oppe på himmelhvelvingen drev skyene som grå isflak under fullmånen. Gråham hadde ult, han hadde kalt på ham. Det hadde alltid vært slik dem imellom. Hvis den ene var i fare, skulle han kalle på den andre.

Evv tok seg varsomt ned i mørket. Sjøvannet hadde trengt gjennom huleveggen og oversvømt tunnelen. Olda hadde fortalt at gamlefolket brukte å kjøre gjennom den i bilene sine for å komme til den andre siden av byen. Men nå fantes ingenting her nede, bare et flatt isgulv. Evv steg ut på isen. Lukten av blod var sterkere her.

Da fikk han øye på ham. Gråham lå inne ved tunnelveggen. Armene hans var strukket ut til siden. Bena var surret sammen med stålvaier. Han lå stille og stirret opp mot taket med vidåpne øyne.

Evv sprang bort til ham, knelte og la hånden under nakken hans. De hadde flerret av ham klærne og skåret opp magen. Innvollene var dratt ut og lagt ved siden av ham. Hendene og potene var naglet til isen med jernbolter.

«Er’e deg, Evv?» Gråham blunket og vendte hodet mot ham.

«Er meg.» Evv førte klohånden over brystet hans. En stålpil hadde spiddet ham rett over hjertet. De måtte ha skutt ham med armbrøst.

Gråham trakk pusten. Det surklet i brystet hans. «Dem sa at jeg var jævvern. Dem sa at … at jeg sku’ brenn’ i Hællvete.»

«Er’ke sånn.» Evv strøk ham over pannen. Den grå hårmanken kjentes stri under hånden. «Olda har sagt at’e fins’ke no’ sånt. Er bare no’ Menniheta sier.»

Gråham spente seg og gapte. Rovdyrtennene var røde av blod. Så forlot alle krefter ham, og hodet falt tilbake i neven til Evv. «Du … er den siste.»

«Ikke …» Evv gned seg i øynene. «Ikke vær redd. Du ska’ til Gud. Du ska’ møte’n nå.»

Gråham svarte ikke. Evv la hodet hans ned på isen. Så reiste han seg og skulte ut mot inngangen. Nattemørket var i ferd med å vike. Snart ville det være morgen igjen. Han trakk kappehetten over hodet og begynte å løpe.