David Epstein

Idrettsgenet

Vitenskapen bak store idrettsprestasjoner

Oversatt av Eivind Lilleskjæret

Flint forlag

Originalens tittel: The sports gene: inside the science of extraordinary athletic performance

Første gang utgitt på engelsk i USA av Current (Penguin Group), 2013.

Oversettelsen er basert på den heftede versjonen, 2014.

Copyright © 2013, 2014, 2015 by David Epstein

Utgitt etter avtale med Ulf Töregård Agency AB, Karlshamn.

All Rights Reserved

Copyright © Norsk utgave: Flint Forlag, 2016

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN: 978-82-690255-1-4 (ePub)

ISBN: 978-82-690255-0-7 (trykk)

Omslagsdesign: Flint forlag

Omslagsfoto: Getty Images / Henrik Sorensen

Oversatt av Eivind Lilleskjæret

Oversetteren har mottatt støtte fra Det faglitterære fond.

www.flintforlag.no

FORORD TIL DEN NORSKE UTGAVEN

Under oppvarmingen til den individuelle sprinten for kvinner i de olympiske vinterleker i Vancouver i 2010 skled den slovenske langrennsløperen Petra Majdič ut av løypa i en lang, isete sving. Hun falt tre meter ned i et steinete bekkefar med brystet først. I sammenstøtet knakk hun begge stavene og den ene skituppen.

Da funksjonærene styrtet til for å hjelpe, skrek hun at de skulle få henne til startstreken til prologen, som begynte om 20 minutter. Treneren Ivan Hudac og idrettspsykologen Matej Tušak sa hun kunne prøve å gå, og hvis smertene ble for ille, kunne hun bryte. Så hun prøvde. Majdič fullførte løypa på 1,4 kilometer og havnet på 19. plass av de 30 som kvalifiserte seg, før hun falt sammen og skrek av smerte. Hun hadde tre runder igjen av konkurransen.

Den 31 år gamle Majdič hadde kommet til sprinten som favoritt. Fire år tidligere hadde en utstyrsglipp – hun brukte kaldføreski på en uventet mild dag – holdt henne ute av seierspallen i Torino. Nå ville den olympiske drømmen hennes koke ned til hvor mye smerte hun kunne tåle de neste fem timene.

Etter prologen ble Majdič ført til et legetelt på stadion for å ta ultralydundersøkelse. Hvis hun hadde brukket ribbeina, kunne hun ikke fortsette. Smerten fra brukne ribbein kan stoppe selv den tøffeste, og det finnes kanskje ingen idretter som belaster kjernemuskulaturen mer enn langrenn. Likevel, hvis det bare var smerte, kunne Majdič kanskje gå. De siste to tiårene hadde hun time etter time jaget gjennom snødekte skoger med brennende bein og lunger og fått et nært forhold til smerte. «Det som er vakkert i livet, fødes av smerte», fortalte hun meg senere. «Et barn, for eksempel, fødes av sterk smerte. Om sommeren, om høsten, om vinteren, strever jeg med smerte, så smerteterskelen min er skikkelig høy.» I 2008, da kjæresten hennes gjennom seks år ikke klarte å forstå den intense treningsinteressen hennes lenger, falt valget på hennes første kjærlighet, skiene. Og det gjorde vondt, det også. Nå, i Vancouver, kunne hun ikke gi etter for «bare smerte». Siden det bare var halvannen time igjen til kvartfinaleheatet hennes, hadde ikke legene mye tid til å vurdere tilstanden. På ultralydskjermen virket det ikke som om noe var brukket. Det er bare smerter, sa troppens lege.

Majdič vant kvartfinaleheatet sitt, men etterpå, blek og sammenkrøket, sa hun til Hudac at hun ikke kunne fortsette. Det kjentes «som om det hele tiden var noen som stakk en kniv i brystet ditt», sa Majdič senere.

«Hun hadde en krise», fortalte Tušak meg. «Vi testet henne, og hun klarte ikke å gå fem meter opp en bakke og tilbake. Hun kunne ikke sitte, så hun lå, og når hun sto, bøyde hun seg framover. Men legene sa at ingenting var brukket, og jeg sa til Ivan, hvis ingenting er brukket, så kjører vi på. Hvis vi lar henne bryte, kommer hun til å bli sint på oss. Dette er den siste sjansen hun har til å ta en medalje.»

Så Majdič fortsatte. Før semifinalen ba trenerne henne igjen om bare å prøve. Hun kom på fjerdeplass av fem i heatet, men gikk videre til finalen på tid.

I løpet av de 20 minuttene mellom semifinalen og finalen ble smertene verre. Majdič hørte en grusom klikkelyd i brystet – det var ribbeina som beveget seg. «Det var da jeg skjønte det var noe alvorlig», sa hun. Likevel kunne hun ikke ta en sprøyte med smertestillende, for det ville lamme de musklene hun trengte for å gå fort på ski. Tušak snakket til henne om Kerri Strug, den amerikanske turneren som ble berømt for å ha hoppet laget til gullmedalje med en skadet ankel i OL i 1996, og om de 22 årene Majdič hadde ofret alt for å bli best. Han minnet henne om at armene og beina fremdeles virket. Han snakket til henne om smertene hun hadde. Han overbeviste henne om at de kun var i hodet hennes.

«Jeg hadde et kjempebra team – trener, lege, smørere», fortalte Majdič meg. «Du må skjønne det at dette er folk fra samme land som meg. I langrennsverdenen var vi alltid fattige. Nå i fire år når jeg er på toppen, viser vi verden, ikke gjør dere morsomme på bekostning av små nasjoner, for vi kan slå dere!»

I finalefeltet på seks startet Majdič i ytterste spor, men jobbet seg fram og krysset målstreken på tredje plass – bak vinneren Marit Bjørgen – idet hun holdt Anna Olsson bak seg for å sikre bronsemedaljen. Fem timer med smerte hadde endt med Slovenias første medalje i langrenn.

Senere den kvelden på sykehuset i Vancouver så legene endelig at Majdič faktisk hadde brukket fem ribbein. Og de sterke smertene hun hadde hatt før finalen? I semifinalen hadde et av de brukne ribbeina flyttet på seg, og den spisse enden hadde stukket hull på den ene lungen så den kollapset.

Hvis bruddene hadde blitt oppdaget under den første undersøkelsen, ville treneren og legene ha hindret henne i å fortsette, og OL-håpet ville ha blitt knust igjen. «Det var flaks at vi ikke visste det», sa hun senere.

Den kvelden kom Majdič til medaljeutdelingen i rullestol, med en slange i brystet for å lette på trykket fra lufta som samlet seg rundt lungen som hadde kollapset. Men hun ville aldri ha stått på seierspallen hvis det ikke hadde vært for leger som under konkurransen stadig gjentok at det hun følte, bare var smerter, ikke noen skade.

Jeg har overvært olympiske leker på tre kontinenter og store idrettsarrangementer på fem: Afrika, Asia, Australia, Europa og Nord-Amerika. Og det Petra Majdič gjorde 17. februar 2010, er noe av det mest inspirerende jeg har sett. Om medaljen sin sa hun: «Dette er ikke noen bronse. Dette er et gull med små diamanter på.» Jeg sto rett ved målstreken, og jeg er enig.

Dette er bare ett eksempel på den typen prestasjoner helt utenom det vanlige som går igjen i denne boka, og som har gått igjen i livet mitt, både mens jeg konkurrerte selv, og i min tid som tilskuer og journalist. Hver gang jeg opplevde noe man nesten ikke ville trodd på, om man ikke hadde sett det med egne øyne, ble jeg mer nysgjerrig. Hva er oppskriften på en tilsynelatende overmenneskelig prestasjon? Jeg har tenkt på det siden tenårene.

Jeg vokste opp utenfor Chicago, i et område med mange innvandrere fra Jamaica. Takket være jamaicanske sprintere vant min videregående skole skolemesterskapet i friidrett 24 år på rad. Jamaica er en liten øy med omtrent halvparten så mange innbyggere som Norge. Så hva pokker, tenkte jeg, er det de gjør der nede for å produsere så mange gode sprintere? (Kapittel 10 og 11 handler om da jeg dro for å finne det ut.) På universitetet begynte jeg å konkurrere mot kenyanske løpere. Og jeg fikk også vite at de ikke bare var fra Kenya, alle sammen tilhørte minoritetsgruppen kalenjinfolket, og nesten alle kom fra én liten by! Igjen, hva pokker er det de driver med der borte?! (Kapittel 12 og 13 handler om da jeg dro dit for å finne det ut.) Idrettsgenet tar opp mine egne dypeste spørsmål om den balansen mellom arv og miljø som ligger bak de ekstraordinære prestasjonene jeg har vært vitne til i de tre tiårene jeg har sett på idrett, drevet med idrett og studert idrettsvitenskap. Og arbeidet med denne boka har gjort alt jeg ser nå – på isen, på parketten, på gresset og på snøen – mye mer spennende. For meg har det forvandlet idrett til en linse jeg kan se gjennom for å granske hvem vi er som mennesker, der vi jager topprestasjoner.

Majdičs prestasjon, for eksempel, ble enda mer interessant for meg på grunn av det jeg lærte om idrettsvitenskap under arbeidet med denne boka. I kapittel 15 tar jeg leseren med til smertegenetikklaboratoriet ved McGill University i Montreal, der Jeffrey Mogil utforsker hvordan gener påvirker måten mennesker opplever smerte på.

Han har vist at mennesker føler og tåler smerte forskjellig, selv når smerten kommer fra samme kilde. For eksempel har han fastslått at mennesker med en bestemt versjon av et gen som kalles MC1R, har høyere tålegrense for visse typer smerte, og også trenger mer morfin for å dempe den. Den spesielle varianten av MC1R-genet er også ansvarlig for rødblonde pigmenter i hår. Vi snakker altså om rødtopper.

MC1R var et av de første genene som man fant ut påvirker hvordan mennesker opplever smerte. Et annet ble oppdaget av forskere som studerte en ti år gammel pakistansk gateartist som kunne stikke kniver gjennom armen og stå på glødende kull uten å vise tegn til ubehag. Gutten og flere andre i familien hans hadde en sjelden genmutasjon som blokkerte smertesignaler som går fra nervene til hjernen. Den gjorde dem helt immune mot smerte. I rapporten sin bemerket forskerne at de eldre medlemmene av familien forsto hvilke handlinger som burde framkalle smerte – «inkludert å late som om de hadde vondt etter å ha blitt taklet på fotballbanen» – de følte det bare ikke.

Det er også blitt oppdaget en rekke andre gener som sørger for at ingen av oss virkelig kan forstå andres smerte. Men akkurat som forskerne har funnet ut mer om det genetiske grunnlaget for smertegrenser, har de også identifisert sosiale og miljømessige faktorer i hvordan vi opplever smerte. I kapittel 15 vil leseren få møte psykologen Wendy Sternberg, som har vist at idrettsutøvere blir mindre følsomme for smerte på konkurransedager. «Idrettskonkurranser kan aktivere kjemp- eller-flykt-mekanismen, som blokkerer smerte», sier hun. «Når du befinner deg i en konkurranse som betyr noe for deg, så aktiverer du den.»

På 1600-tallet argumenterte den franske filosofen René Descartes for at lynraske partikler fra et ildsted nær foten treffer et punkt på huden som beveger en «tråd» i huden, som sender et signal om smerte til hjernen – «akkurat som man ved å dra i den ene enden av et tau får en klokke som henger i den andre enden, til å slå i det samme øyeblikket», skrev Descartes. Modellen hans ble en grunnstein i lærebøkene. I dag vet forskerne at den er feil.

Iblant blir det billedlige «tauet» dratt i, uten at klokka ringer. (Leseren vil få møte en kampsportutøver som pådro seg en forferdelig skade, men ikke fikk med seg hva som skjedde fordi han ikke kjente noe smerte før flere timer senere.) Andre ganger blir det ikke dratt i tauet, men «klokka» ringer likevel. (Leseren vil få møte en forsker som har vist at noen som mangler et bein fra fødselen av, likevel kjenner smerte i «fantomlemmet».)

Mot slutten av kapittel 15 kommer historiens mest berømte smerteforsker, Ronald Melzack, til å skildre den forbløffende avsløringen av at selv om smerte har et genetisk grunnlag, må vi lære oss å kjenne den. Melzacks forskning på hunder viste at dersom valper ble nektet et sosialt liv i en avgjørende utviklingsfase, ville hjernen aldri lære å tolke smerte normalt. Som Mogil fra smertegenetikklaboratoriet ved McGill sier det: «Det at noe slikt som smerte overhodet må læres, er temmelig overraskende.»

Kanskje Petra Majdič har arvet gener som gjør at hun tåler mer smerte enn de fleste andre. Definitivt har hun gjennom mange års trening skapt et unikt forhold til følelser av ubehag og trent opp sinnet til å håndtere smerte, akkurat som hun har trent opp hjertet til å pumpe mer blod og lungene til å romme mer oksygen.

Men likevel måtte det en feilaktig medisinsk diagnose til den dagen i Vancouver – da legene sa hun ikke hadde brukket noen ribbein – for at Majdič skulle overvinne smerten og klatre opp på seierspallen. Som Majdič selv sa, hadde de sagt at ribbeina var brukket, ville hun ha gitt opp. Og hun ble motivert av å vise at et lite land med en underfinansiert langrennstropp kan oppnå noe stort på den aller største arenaen. I flere studier er det faktisk også blitt vist at kvinner som i forbifarten ble fortalt at deres etniske minoritet var mer følsom for smerte, plutselig tålte mer av det. Poenget er at selv om smerten definitivt ligger i genene, påvirkes den også av erfaringene våre.

Denne boka er min reise til krysningspunktet mellom arv og miljø, en undersøkelse av hvor i det krysningspunktet de største idrettsprestasjonene befinner seg. Det er kanskje lettvint å si at både arv og miljø er involvert i enhver stor prestasjon. Men det er ikke noe akseptabelt svar i vitenskapen. En forsker må forsøke å bestemme nøyaktig hvordan arv og miljø spiller inn, nøyaktig hvor viktig hver påvirkning er, og i hvilken grad de kan endres.

Endelig er forskerne nå i ferd med å bevege seg forbi den forenklende motsetningen mellom arv og miljø, i retning av en forståelse av at mange egenskaper hos idrettsutøvere er akkurat som tålegrensen for smerte: et flettverk av arv og miljø som er så tett og sammenfiltret at det blir til ett.

I arbeidet med denne boka har jeg funnet ut at mange egenskaper jeg trodde var fullstendig genetiske, egentlig er fullstendig tillærte, mens andre som jeg trodde kun var et resultat av trening og miljøpåvirkning, har vist seg å stamme fra skjulte genetiske påvirkninger. I et av de mest overraskende kapitlene kommer leseren til å møte forskere som studerer hvorvidt selv motivasjonen til å trene er påvirket av genetikken.

Under de olympiske vinterlekene i Sotsji i 2014 spurte en journalist skiskytteren Ole Einar Bjørndalen, tidenes mestvinnende vinterolympier med 13 medaljer, om hva som motiverte ham til å konkurrere som 40-åring. Bjørndalen svarte med et retorisk spørsmål: «Hva er motivasjon?» Han fortsatte: «Jeg har det fra barndommen, tror jeg.» For første gang i historien begynner vi å kunne se hva han egentlig mener.

Jeg håper leseren vil bli med meg på denne reisen og komme ut på den andre siden med et nytt syn på hvilke ingredienser som skal til for å skape store idrettsprestasjoner.

IDRETTSGENET

David Epstein har en mastergrad i miljøvitenskap og er en tidligere prisbelønt journalist i Sports Illustrated, der han dekket idrettsvitenskap, medisin og olympiske leker. Hans gravejournalistikk resulterte i noen av de mest profilerte artiklene i Sports Illustrated. Han har selv vært en ivrig løper, og han konkurrerte på førstelaget til Columbia University. Dette er hans første bok. Han bor i Brooklyn.

Idrettsgenet

Vitenskapen bak store idrettsprestasjoner

David Epstein

Oversatt av Eivind Lilleskjæret

Til Elizabeth, min egen MC1R-genmutant.

INNHOLD

Innledning

På leting etter idrettsgener

1Slått av et jentekast – den genløse ekspertisemodellen

2To høydehoppere

(eller: 10 000 timer pluss eller minus 10 000 timer)

3Kunsten å se en baseball, og det beste utvalget av barneidrettsutøvere noensinne

Maskinvare- og programvareparadigmet

4Hvorfor menn har brystvorter

5Trenbarhetstalentet

6Superbaby, bully-whippeter og musklers trenbarhet

7Kroppstypenes big bang

8Den vitruviske NBA-spiller

9Vi er alle svarte (på en måte)

Rase og genetisk mangfold

10Kriger-slave-teorien om sprint på Jamaica

11Malaria og muskelfibre

12Kan alle kalenjiner løpe?

13Verdens største utilsiktede (høyde-) talentsil

14Trekkhunder, ultraløpere og sofagrisgener

15Hjerteknusergenet

Død, skader og smerte på idrettsbanen

16Gullmedaljemutasjonen

Epilog

Den perfekte idrettsutøveren

Etterord

Forfatteren takker

Noter og utvalgte litteraturhenvisninger

INNLEDNING

PÅ LETING ETTER IDRETTSGENER

Micheno Lawrence het en sprinter på friidrettslaget mitt på videregående. Foreldrene hans var fra Jamaica, han var kort og småfeit, og vommen presset mot hullene i marinaen, den helsetrøyelignende singleten som noen av lagets jamaicanere brukte på trening. Han jobbet på McDonald’s etter skolen, og noen lagkamerater spøkte med at han forsynte seg for mye av varene. Men det hindret ham ikke i å løpe som et olja lyn.

I 1970- og 1980-årene førte en liten utvandringsbølge jamaicanske familier til Evanston i delstaten Illinois, hvilket bidro til å gjøre friidrett populært på Evanston Township High School. (Som en følge av dette vant laget vårt 24 skolemesterskap på rad fra 1976 til 1999.) Slik fremragende idrettsfolk har for vane, omtalte Micheno seg selv i tredje person. «Micheno har ikke hjerte», sa han før viktige løp, hvilket betydde at han ikke eide medfølelse for konkurrentene som han banket. I 1998, mitt siste år på videregående, avanserte han fra fjerde til første plass på ankeretappen på 4×400 meter stafett og vant delstatsmesterskapet.

Vi har vel alle kjent en slik idrettsutøver på skolen. En som fikk alt til å se så enkelt ut. Han som var fotballstjerne og shortstopp på baseballaget, hun som var point guard på delstatslaget i basketball og høydehopper. Naturtalenter.

Eller var de det? Arvet Eli og Peyton Manning quarterback-genene fra faren Archie, eller ble de kåret til kampens beste spiller i Super Bowl fordi de vokste opp med en amerikansk fotball i hånda? Joe «Jellybean» Bryant ga åpenbart høyden sin videre til sønnen Kobe, men hvor kommer det eksplosive steget fra? Hva med Paolo Maldini, som ledet AC Milan til seier i Mesterligaen 40 år etter at faren Cesare vant Serievinnercupen med samme klubb, også som kaptein? Forærte Ken Griffey sr. sønnen DNA-et som skulle til for å lykkes med balltreet? Eller var den egentlige gaven at junior fikk vokse opp på en baseballbane? Eller begge deler? I 2010 deltok for første gang i idrettshistorien mor og datter på samme landslag, da Irina og Olga Lenskiy utgjorde halvparten av Israels lag på 4×100 meter stafett. I den familien må hurtighetsgenet gå i arv. Men finnes egentlig noe slikt? Eksisterer det «idrettsgener»?

I april 2003 kunngjorde en internasjonal sammenslutning av forskere at human genomprosjektet var fullført. Etter 13 års slit (og 200 000 år med det anatomisk moderne mennesket) hadde prosjektet kartlagt det menneskelige genomet; alle de rundt 23 000 DNA-områdene som inneholder gener, var blitt identifisert. Med ett visste forskerne hvor de skulle begynne å lete etter de dypeste røttene til våre egenskaper, fra hårfarge til arvelige sykdommer og hånd-øye-koordinasjon; men de undervurderte hvor vanskelige de genetiske instruksjonene var å lese.

Du kan forestille deg genomet som en 23 000-siders oppskriftsbok som ligger innbakt i hver eneste celle og inneholder oppskrifter for hvordan kroppen skal bygge seg opp. Hvis du kunne lese de 23 000 sidene, ville du kunne forstå alt om hvordan kroppen blir til. Det var i hvert fall ønskedrømmen til forskerne. I stedet er det ikke bare slik at noen av de 23 000 sidene har oppskrifter på mange forskjellige funksjoner i kroppen – hvis én side flyttes, endres eller rives ut, kan dessuten noen av de andre 22 999 sidene plutselig inneholde nye oppskrifter.

Etter at det humane genomet var blitt sekvensert, fulgte år der idrettsforskere plukket ut enkeltgener som de tippet påvirket idrettsrelevante egenskaper, og sammenlignet ulike versjoner av de genene hos små grupper av idrettsutøvere og «vanlige» mennesker. Dessverre for dem har enkeltgener vanligvis så liten effekt at det ikke kan oppdages i små studier. Selv de fleste gener for lett målbare egenskaper, for eksempel høyde, unnslapp for det meste forskernes grep. Ikke fordi de ikke finnes, men fordi effekten deres skjuler seg bak genetikkens kompleksitet.

Sakte, men sikkert, har forskerne begynt å gå bort fra små studier av enkeltgener til å styre «vitenskapens skute» mot nye og mer oppfinnsomme metoder for å analysere hvordan genetiske oppskrifter fungerer. Kombinerer man dette med det arbeidet biologer, fysiologer og treningsforskere gjør for å avsløre hvordan samspillet mellom biologiske forutsetninger og målrettet trening påvirker idrettslige egenskaper, nærmer vi oss en reell forståelse av idrettsaspektet ved den store «født sånn eller blitt sånn»-debatten. Det innebærer nødvendigvis å begi seg dypt inn i tornekrattet av følsomme emner som kjønn og rase. Siden vitenskapen har gått den veien, kommer denne boka til å gjøre det også.

Den overordnede sannheten er at arv og miljø er så sammenflettet innen alle områder av idretten at svaret alltid er: begge deler. Men det er ikke noe fyllestgjørende svar i vitenskapen. Forskere må stille spørsmål som: «Nøyaktig hvordan spiller henholdsvis arv og miljø inn her?» og: «Hvor mye bidrar hver av de faktorene?» I jakten på svar har idrettsforskere beveget seg inn i den moderne genforskningens epoke. Denne boka er mitt forsøk på å følge den veien de har gått, og å undersøke mye av det som er kjent, eller som det krangles om når det gjelder de beste utøvernes medfødte evner.

På videregående lurte jeg på om Micheno og de andre av jamaicansk avstamning som gjorde laget vårt så bra, hadde med seg et spesielt hurtighetsgen fra den lille øya si. På universitetet fikk jeg sjansen til å løpe mot kenyanere, og jeg lurte på om de hadde hatt med seg spesielle utholdenhetsgener fra Øst-Afrika. Samtidig begynte jeg å legge merke til at en treningsgruppe på laget mitt kunne bestå av fem menn som løp ved siden av hverandre, skritt for skritt, dag etter dag, og likevel produserte fem helt ulike løpere. Hvordan kunne det ha seg?

Etter at løpekarrieren på universitetet tok slutt, tok jeg en naturvitenskapelig mastergrad og ble deretter ansatt som journalist i Sports Illustrated. I arbeidet med Idrettsgenet oppdaget jeg at eliteidrett ga meg sjansen til å kombinere det som innledningsvis virket som to helt atskilte interesser: idrett og naturvitenskap.

Arbeidet med boka har ført meg sør for ekvator og nord for Polarsirkelen, det har satt meg i kontakt med verdensmestere og olympiske mestere, og med dyr og mennesker som har sjeldne genmutasjoner eller besynderlige fysiske egenskaper som påvirker idrettsprestasjonene deres dramatisk. På veien har jeg oppdaget at noen egenskaper som jeg antok kunne velges fritt av den enkelte, som viljen til å trene, faktisk kan ha viktige genetiske bestanddeler, og at andre egenskaper som jeg antok var hovedsakelig medfødte, som den lynraske reaksjonsevnen til en baseball- eller cricketspiller, kanskje ikke er det.

La oss begynne der.

1

SLÅTT AV ET JENTEKAST

DEN GENLØSE EKSPERTISEMODELLEN

Hvert år etter at baseballsesongen er over, møttes de største stjernene fra de to profesjonelle ligaene – American League og National League – til en oppvisningskamp i baseballidrettens «lillebror», softball. Det var den eneste gangen i løpet av året de fikk prøve å slå etter underhåndskast. Denne dagen i 2004 lå American League-laget håpløst under, og det var National League-sluggeren Mike Piazzas tur til å slå. Så de spilte ut esset i ermet.

Det gylne håret glødet i det klare ørkenlyset da Jennie Finch slentret forbi noen av verdens beste slagmenn og inn på den soldekte innerbanen. De siste 24 årene hadde Pepsi All-Star Softball-kampen utelukkende blitt spilt av mannlige spillere fra det øverste nivået i profesjonell baseball. Publikum dirret av spenning da den 185 cm høye stjernekasteren på USAs landslag i softball nådde kastehaugen og brettet fingrene rundt ballen.

Det var en mild dag i Cathedral City i California; 21 plussgrader i kopien av Wrigley Field, en av USAs idrettskatedraler. Imitasjonen av hjemmebanen til Chicago Cubs i tre fjerdedels skala hadde de samme mursteinsveggene dekket av villvin. Selv de berømte leiegårdene i Wrigleyville bak banen var på plass i ørkenen ved foten av Santa Rosa-fjellene, avbildet på vinyltrykk i nær full størrelse skapt på grunnlag av fotografier fra Chicago.

Finch, som noen måneder senere skulle ta gull i OL i 2004, hadde egentlig bare blitt invitert som en av trenerne for laget fra American League. Det var helt til de lå under 9–1 i femte inning.

Ikke før hadde Finch stilt seg opp på haugen, så satte forsvarsspillerne bak henne seg ned. Yankees-spilleren Aaron Boone tok av seg hansken, la seg ned på den røde grusen og brukte andre base som pute. Texas Rangers’ all star-spiller Hank Blalock benyttet muligheten til å hente seg litt vann. De hadde tross alt sett Finch kaste på trening.

Som en del av festivitasen før kampen hadde en haug med toppspillere – som var vant til å møte overarmskastere – prøvd seg på Finchs underhåndsprosjektiler. Hennes kast fra en haug drøye 13 meter unna, med en hastighet på rundt 110 km/t, bruker omtrent like lang tid til slagmannen som et på 150 km/t fra en vanlig baseballhaug litt over 18 meter unna. Et kast på 150 km/t er definitivt hardt, men likevel dagligdags for profesjonelle baseballspillere. I tillegg er softballen større, hvilket burde gjøre den enklere å treffe.

Likevel, hver gang armen til Finch roterte som en vindmølle, føk ballen forbi de forvirrede mennene. Da Albert Pujols, den beste slagmannen i sin generasjon, gikk fram for å møte Finch på trening før kampen, samlet de andre spillerne seg og sto og glodde. Finch rettet nervøst på hestehalen. Et bredt smil gled over ansiktet hennes. Hun var opprømt, men også redd for at Pujols skulle dundre ballen rett mot henne igjen. Et sølvkjede dinglet mot den brede brystkassa til Pujols, underarmene hans var like brede som balltreet. «Okay», sa Pujols lavt og ga tegn til at han var klar. Finch vippet bakover, deretter fram, mens hun slengte armen rundt i en stor sirkel. Det første kastet gikk litt for høyt. Pujols vaklet bakover, skremt av det han så. Finch fniste.

Hun fyrte av enda et hardt kast, denne gangen høyt og på innsiden av slagsonen. Pujols snurret for å beskytte seg og vendte hodet bort. Bak ham sto kollegaene hans og skoggerlo. Pujols tok et par skritt ut av slagruten, samlet seg og gikk inn igjen. Han vred skotuppene ned i grusen og stirret mot Finch. Det neste kastet kom midt i slagsonen. Pujols slo av alle krefter. Ballen seilte forbi balltreet, og tilskuerne huiet. Det neste kastet var langt utenfor, og Pujols lot det passere. Det neste var i slagsonen, og Pujols bommet igjen. Med én sjanse igjen flyttet Pujols seg så langt bak han kunne i slagruten, skrudde knottene ned i grusen og krøkte seg sammen.

Finch vippet bakover og fyrte løs. Pujols bommet, grovt. Han snudde seg og gikk vekk, mot de knisende lagkameratene. Så stoppet han, forfjamset. Pujols snudde seg mot Finch igjen, løftet på lua og gikk videre. «Det der har jeg ikke lyst til å oppleve igjen», uttalte han senere.

Forsvarsspillerne bak Finch hadde altså god grunn til å sette seg på bakken da hun entret banen: De visste det ikke kom til å bli noen treff. Akkurat som på trening før kampen, slo Finch ut alle slagmennene hun møtte. Piazza ut på tre kast. San Diego Padres-spilleren Brian Giles bommet så grovt på det siste forsøket at han snurret rundt i en piruett. Deretter gikk Finch tilbake til rollen som ærestrener. Men hun var ikke på langt nær ferdig med å forvirre mannlige elitespillere.

I 2004 og 2005 hadde Finch et fast innslag i et baseballprogram på tv-kanalen Fox, der hun dro til diverse treningsleirer for klubber i toppserien og forvandlet verdens beste slagmenn til klossmajorer.

«Klarer jenter å treffe det her?» spurte en vantro Mike Cameron fra Seattle Mariners etter å ha bommet med en halv fot på et kast fra Finch.

Da Barry Bonds, National Leagues mest verdifulle spiller sju ganger, fikk øye på Finch under amerikansk baseballs all star-kamp, marsjerte han forbi et mylder av medier for å slenge litt med leppa.

«Hei Barry, når får jeg sjansen til å prøve meg mot den beste?» spurte Finch.

«Når du vil», svarte Bonds selvsikkert. «Du har møtt en haug med lettlurte guttunger … Det er på tide å prøve seg på den beste. Du kan ikke være pen og god og ikke møte en annen kjekk fyr som er god», sa Bonds og flørtet samtidig som han bruste med påfuglfjærene. Så ba Bonds Finch om å ta med seg et beskyttelsesnett når hun skulle kaste mot ham, for «du kommer til å trenge det mot meg … jeg kommer til å treffe.»

«Det er bare én fyr som har vært nær den til nå», svarte Finch.

«Vært nær den?» sa Bonds leende. «Hvis den kommer over plata, så kan du stole på at jeg kommer til å være nær den. Den ballen kommer til å merke det.»

«Jeg får folka mine til å ta kontakt og ordne det», sa Finch.

«Det er en avtale! Du kan ringe rett til meg, jenta mi», sa Bond. «Jeg tar imot utfordringer ansikt til ansikt … vi sender det på tv også, riksdekkende. Jeg vil at alle skal få se det.»

Dermed reiste Finch for å møte Bonds – denne gangen uten fans og andre medier til stede – og raljeringen hans fikk en brå slutt. Bonds sto og så flere kast fly forbi ham og insisterte på at kameraene ikke skulle filme. Finch fyrte kast etter kast forbi Bonds, mens lagkameratene sto og sa de var i slagsonen. «Den var utenfor!» påsto Bonds, hvorpå en av gutta svarte: «Barry, du har tolv dommere bak her.» Bonds ble stående og se på mens titalls kast i slagsonen passerte uten at han svingte balltreet. Ikke før Finch begynte å fortelle Bonds hva hun kom til å kaste, klarte han å treffe ballen så den trillet utenfor sidelinjen og stoppet noen meter unna. Bonds tryglet: «Kom igjen, gi meg det du har!» Hun gjorde det, og ballen blåste rett forbi ham.

Finch dro deretter på besøk til Alex Rodriguez, regjerende MVP i American League. Mens Finch varmet opp ved å kaste til en av mottakerne på laget hans, stilte Rodriguez seg rett bak og tittet over skulderen til Finch. Mottakeren klarte ikke å ta imot tre av de fem første kastene. Etter det nektet Rodriguez, til Finchs skuffelse, rett og slett å stille opp mot henne. Han lente seg fram og sa: «Ingen skal få gjøre meg til latter.»

I fire tiår har forskere arbeidet med å danne seg et bilde av hvordan toppidrettsutøvere fanger opp gjenstander i lufta.

Den forklaringen som først faller en inn, er at slike som Albert Pujols og Roger Federer rett og slett er genetisk velsignet med raskere reflekser som gir dem mer tid til å reagere på ballen. Det er bare det at det ikke er sant.

Når man tester mennesker for «enkel reaksjonstid» – hvor raskt de kan trykke på en knapp som svar på et lyssignal – klarer de fleste, enten de er lærere, advokater eller toppidrettsutøvere, det på rundt 200 millisekunder, eller et femtedels sekund. Et femtedels sekund er rundt regnet den korteste tiden det tar for at netthinnen bakerst i øyet skal motta informasjon, og at den informasjonen skal transporteres over synapser – åpningen mellom nevroner som det tar noen millisekunder å krysse – til den primære synscortex bakerst i hjernen, og for at hjernen skal sende en beskjed til ryggmargen som setter musklene i bevegelse. Alt dette skjer på et blunk. (Det tar 150 millisekunder for øyet bare å gjennomføre et blunk når noen retter et lys mot ansiktet ditt.) Men så raskt 200 millisekunder enn er, i en verden der en baseball kommer imot deg i 160 km/t og en tennisserve i 210 km/t, er det altfor tregt.

Et typisk hardt kast i baseball tilbakelegger rundt tre meter på de 75 millisekundene sansecellene i netthinnen bruker på bare å bekrefte at en baseball er i syne, og på å formidle informasjon om ballens bane og hastighet til hjernen. Ballens ferd fra kasterens hånd til hjemmebasen der slagmannen står, tar ikke mer enn 400 millisekunder. Og fordi det tar halvparten av den tiden bare å få musklene til å begynne å bevege seg, må en slagmann i baseballens toppsjikt vite hvor han skal svinge balltreet rett etter at ballen har forlatt hånden til kasteren, langt før den er halvveis til hjemmebasen. Tidsrommet da det er mulig å faktisk treffe ballen, når den er innenfor balltreets rekkevidde, er 5 millisekunder, og fordi ballens vinkelposisjon i forhold til slagmannens øyne forandrer seg så raskt når den nærmer seg hjemmebasen, er rådet om å «holde øynene på ballen» bokstavelig talt umulig å følge. Mennesker har ikke et synssystem som er raskt nok til å følge ballen hele veien inn. Slagmannen kan like godt lukke øynene idet ballen er halvveis til hjemmebasen. Gitt ballens hastighet og biologiens begrensninger framstår det som et mirakel at noen treffer ballen i det hele tatt.

Ikke desto mindre: Albert Pujols og hans like livnærer seg ved å se – og banke til – baller som kommer mot dem i 150 km/t. Så hvorfor blir de forvandlet til smågutter ved synet av en softball på 110 km/t? Det er fordi den eneste måten man kan treffe en ball som kommer fort på, er å kunne se inn i framtiden. Og når en baseballspiller møter en softballkaster, står han der uten krystallkule.

For nesten 40 år siden, før Janet Starkes ble en av de mest innflytelsesrike idrettsforskerne i verden, var hun en 157 cm høy point guard som spilte en sommer på Canadas landslag i basketball. Varig innflytelse på idretten skulle hun imidlertid ikke få som spiller, men som forsker ved University of Waterloo. Arbeidet hennes dreide seg om å finne ut hvorfor gode idrettsfolk er, ja, gode.

Testing av medfødte fysiske forutsetninger, som enkel reaksjonstid, hadde gjort forbløffende lite for å bidra til å forklare idrettslige topprestasjoner. De beste utøvernes reaksjonstid lå alltid på rundt et femtedels sekund, det samme som ved testing av tilfeldig utvalgte.

Derfor lette Starkes andre steder. Hun hadde hørt om forskning på flygeledere, der man benyttet seg av «signaloppdagelsestester» for å måle hvor raskt en dyktig flygeleder kan sile synsinntrykk for å avgjøre om det foreligger viktige signaler. Og hun fant ut at slike studier, av perseptuelt-kognitive ferdigheter som læres gjennom praksis, ville kunne vise seg fruktbare. Dermed oppfant Starkes i 1975, som et ledd i doktorgradsstudiene ved Waterloo, den moderne «okklusjonstesten» for idrett.

Hun samlet inn tusenvis av fotografier fra kvinnekamper i volleyball og lagde lysbilder der ballen var med, og andre der ballen nettopp hadde forsvunnet ut av bildet. På mange bilder var spillerne i nesten nøyaktig samme stilling og gjorde nesten nøyaktig det samme, uansett om ballen var med i bildet eller nettopp hadde forsvunnet ut av det.

Starkes koblet så en skjerm til en lysbildeframviser og ba aktive volleyballspillere om å se på bildene i brøkdelen av et sekund og svare på om ballen hadde vært i bildet de nettopp hadde sett. Glimtet var for raskt til at betrakteren faktisk kunne få øye på ballen, så tanken var å finne ut om spillerne så hele banen og kroppsspråket på en annen måte enn gjennomsnittsmennesket og slik kunne avgjøre om ballen var til stede.

Resultatene av de første okklusjonstestene forbløffet Starkes. I motsetning til resultatene av reaksjonstidstester var forskjellen mellom toppspillere og andre enorm. For elitespillerne var et glimt på brøkdelen av et sekund alt de trengte for å avgjøre om ballen var der. Og jo bedre spilleren var, desto raskere kunne hun trekke ut relevant informasjon fra hvert lysbilde.

En gang testet Starkes spillere på det canadiske volleyballandslaget, som på den tiden hadde en av verdens beste oppleggere. Oppleggeren klarte å forstå hvorvidt volleyballen var med i et bilde som ble vist for henne i 16 tusendeler av et sekund. «Det er meget vanskelig», sa Starkes til meg. «For folk som ikke kan volleyball, er et lysglimt alt de ser på 16 millisekunder»

Ikke bare oppdaget den eminente oppleggeren hvorvidt ballen var i bildet på 16 millisekunder, hun sanket også nok visuell informasjon til å skjønne hvor og når bildet ble tatt. «Etter hvert lysbilde sa hun ‘ja’ eller ‘nei’ til om ballen var der», sier Starkes, «og noen ganger kunne hun si: ‘Det var laget til Sherbrooke etter at de fikk de nye draktene, så bildet må ha blitt tatt på et slikt og sånt tidspunkt.’» Én kvinnes lysglimt var en annens fullstendige handlingsforløp. Det var et klart tegn på at en av hovedforskjellene på fremragende idrettsfolk og nybegynnere er hvordan de har lært seg å oppfatte spillet, snarere enn den upolerte evnen til å reagere raskt.

Like etter at Starkes oppnådde doktorgraden, ble hun ansatt ved McMaster University, der hun videreførte okklusjonseksperimentene med det canadiske landslaget i landhockey. På den tiden var det allment anerkjent blant landhockeytrenere at medfødte reflekser var av største betydning. Ideen om at tillærte persepsjonsferdigheter var kjennemerket ved gode prestasjoner, var derimot, som Starkes sa det, «kjettersk».

I 1979, da Starkes begynte å hjelpe det canadiske landslaget i landhockey med oppkjøringen til OL i 1980, ble hun forferdet over å oppdage at landslagstrenerne benyttet foreldede ideer til å plukke ut og sette opp laget. «De trodde alle så banen på samme måte», sier hun. «De brukte tester for enkel reaksjonstid i laguttaket, og de trodde det var en god måte å forutsi hvem som ville bli de beste målvaktene eller spissene på. Jeg ble sjokkert over at de ikke ante at reaksjonstid kanskje ikke forutsa noe som helst.»

Starkes visste naturligvis bedre. I okklusjonstestene av landhockeyspillere kom hun fram til akkurat det samme som med volleyballspillerne, og mer til. Ikke bare klarte elitespillere å avgjøre om det var en ball i bildet fortere enn det tar å blunke, de kunne rekonstruere alt som skjedde på banen etter bare et raskt blikk. Dette gjaldt for alt fra basketball til fotball. Det var som om hver eneste eliteutøver på mirakuløst vis hadde fotografisk hukommelse når det gjaldt hennes idrett. Spørsmålet blir da hvor viktige disse sanseevnene er for toppidrettsfolk, og hvorvidt de skyldes genetiske forhold.

Det finnes ikke noe bedre sted å lete etter et svar på dette enn i en type konkurranse der spillets gang er langsom, veloverveid og uten de begrensninger som settes av muskler og sener.

I begynnelsen av 1940-årene begynte den nederlandske sjakkmesteren og psykologen Adriaan de Groot å bore etter kjernen i sjakkekspertisen. De Groot testet sjakkspillere på ulike ferdighetsnivåer og forsøkte å analysere hva som gjorde en stormester bedre enn den jevne proffspilleren, og den jevne proffspilleren langt overlegen en klubbspiller.

Den etablerte sannheten på den tiden var at de beste sjakkspillerne tenkte lengre framover i spillet enn de mindre gode. Dette stemmer når vi sammenligner dyktige spillere med nybegynnere. Men da de Groot ba både stormestere og svakere, men fremdeles gode spillere, om å beskrive hvordan de traff en beslutning i en ukjent spillsituasjon, oppdaget han at spillere på ulike ferdighetsnivåer grublet over det samme antallet brikker og foreslo omtrent det samme utvalget av mulige trekk. Så hvorfor, spurte han seg, gjør stormesterne bedre trekk når det kommer til stykket?

De Groot samlet et panel av fire sjakkspillere som representanter for hvert sitt ferdighetsnivå: en stormester og verdensmester, en mester, en som hadde vunnet bymesterskapet, og en gjennomsnittlig klubbspiller.

De Groot rekrutterte en annen mester til å presentere diverse stillinger fra obskure partier. Deretter gjorde han noe som minte veldig om det Starkes skulle gjøre med ballspillere 30 år senere: Han viste spillerne sjakkbrettene i noen få sekunder og ba dem deretter om å rekonstruere stillingen på et tomt brett. Forskjeller mellom ferdighetsnivåene, særlig de to mesterne på den ene siden og de to ikke-mesterne på den andre, trådte nå fram «så store og utvetydige at de knapt trenger ytterligere forklaring», skrev de Groot.

I fire av testene gjenskapte stormesteren hele brettet etter å ha sett det i tre sekunder. Mesteren klarte det samme to ganger. Ingen av de svakere spillerne var i stand til å gjenskape noen av stillingene helt nøyaktig. I alt satte stormesteren og mesteren mer enn 90 prosent av brikkene opp riktig i testene, mens vinneren av bymesterskapet klarte rundt 70 prosent og klubbspilleren bare rundt 50 prosent. På fem sekunder forsto stormesteren mer av stillingen i spillet enn klubbspilleren gjorde på et kvarter. I disse testene, skrev de Groot, «er det innlysende at erfaring er grunnlaget for de overlegne prestasjonene til mesterne.» Men det skulle gå tre tiår før det kom bekreftelse på at det som de Groot så, faktisk var en opptrent egenskap og ikke skyldtes medfødt superhukommelse.

I en banebrytende studie publisert i 1973 gjentok to psykologer ved Carnegie Mellon University, William G. Chase og Herbert A. Simon – en framtidig nobelprisvinner – de Groots eksperiment, med en ekstra vri: De testet spillernes evne til å huske sjakkstillinger som besto av tilfeldig plasserte brikker, stillinger som aldri ville ha forekommet i et reelt parti. Da spillerne fikk fem sekunder til å studere de tilfeldige stillingene og så ble bedt om å gjenskape dem, forduftet mesternes forsprang. Plutselig hadde de hukommelse på linje med gjennomsnittsspillerne.

For å forklare dette foreslo Chase og Simon en «klyngeteori» for ekspertise, en sentral tanke i studiet av et spill som for eksempel sjakk, men også idrett. Teorien gir oss en forståelse av det Janet Starkes oppdaget i studiene av landhockey- og volleyballspillere.

Både sjakkmestere og toppidrettsutøvere sorterer informasjon på brettet eller banen. Med andre ord, i stedet for å streve med et stort antall enkeltbrikker grupperer eksperter ubevisst informasjon i færre, meningsfylte klynger basert på mønstre de har sett før. Der den gjennomsnittlige klubbspilleren i de Groots studie sveipet over brettet og prøvde å huske plasseringen til 20 enkeltbrikker, behøvde stormesteren bare å huske noen få klynger av brikker fordi forholdet mellom brikkene var meningsbærende for ham.¹

En stormester er flytende i sjakkspråket og har en mental database med millioner av brikkeplasseringer som er gruppert i minst 300 000 meningsbærende klynger, som igjen er samlet i mentale «maler», store kombinasjoner av brikker (eller spillere i ballidretter) der noen brikker kan flyttes uten at hele kombinasjonen blir ugjenkjennelig. Der nybegynneren blir overveldet av ny informasjon og tilfeldige plasseringer, ser mesteren en velkjent orden og struktur som gjør det mulig å sirkle inn informasjon som er vesentlig for beslutningen som skal tas. «Det som tidligere ble oppnådd ved langsom, bevisst deduktiv resonnering, kommer man nå fram til ved hurtig, ubevisst perseptuell prosessering», skrev Chase og Simon. «Det er ikke misbruk av språket når sjakkmesteren sier at han ‘ser’ det riktige trekket.»

Studier som følger øyebevegelsene til erfarne utøvere, enten de er sjakkspillere, pianister, kirurger eller idrettsfolk, har vist at etter hvert som eksperter får erfaring, blir de raskere til å sile visuell informasjon og skille klinten fra hveten. Eksperter flytter raskt oppmerksomheten bort fra det som ikke er relevant, og går rett til de dataene som er viktigst for å avgjøre hva neste trekk bør være. Mens nybegynnere dveler ved enkeltbrikker eller -spillere, retter eksperter mer oppmerksomhet mot det rommet mellom brikker eller spillere som har betydning for det forholdet som knytter delene sammen.

Og av stor betydning i idrett: Det å oppfatte orden gjør det mulig for eliteutøvere å hente ut avgjørende informasjon fra hvordan spillere står i forhold til hverandre, eller fra små endringer i en motstanders bevegelser med henblikk på ubevisst å forutsi hva som blir det neste de gjør.

Bruce Abernethy var student ved University of Queensland i slutten av 1970-årene og en ivrig cricketspiller da han begynte å videreutvikle Janet Starkes’ okklusjonsmetoder. Abernethy begynte med å bruke et Super 8mm-kamera til å filme cricketbowlere. Så viste han videoen til slagmenn, men stoppet den før selve kastet og ba dem prøve å forutsi hvor ballen var på vei. Ikke overraskende var erfarne spillere bedre til å forutsi ballbanen enn nybegynnere.

I tiårene som har gått siden, har Abernethy, nå visedekan ved sitt gamle universitet, kontinuerlig forfinet bruken av okklusjonstester for å belyse hva som skaper perseptuell ekspertise i idrett. Abernethy har flyttet studiene fra videoskjermen til idrettsbanen. Han har utstyrt tennisspillere med briller som blir ugjennomsiktige idet motstanderen skal til å slå ballen, og han har gitt cricket-slagmenn kontaktlinser med varierende grad av uklarhet.

Gjennomgangstonen i funnene hans er at eliteutøvere trenger mindre tid og mindre visuell informasjon for å vite hva som kommer til å skje, og ubevisst sirkler de inn avgjørende visuell informasjon, akkurat som fremragende sjakkspillere. Toppidrettsfolk grupperer informasjon om kropper og spillerstillinger på samme måte som stormestere i sjakk grupperer tårn og løpere. «Vi har testet gode slagmenn i cricket som bare får se ballen, hånden og håndleddet og ned til albuen, og resultatet er fremdeles bedre enn ved ren tilfeldighet», sier Abernethy. «Det virker snålt, men det ligger betydelig informasjon mellom hånden og armen, der eksperter oppfatter signaler for å treffe valg.»

Abernethy fant ut at toppspillere i tennis kunne avlede fra minimale endringer i en motstanders overkropp før en serve hvorvidt ballen kom til å havne på forehand- eller backhandsiden, mens gjennomsnittsspillerne var nødt til å vente og se bevegelsen til racketen og dermed tapte uvurderlig responstid. (I badminton er det slik at hvis Abernethy lar racketen og hele underarmen være skjult, blir toppspillere nesten som nybegynnere, en indikasjon på at informasjon fra underarmen er helt avgjørende i denne idretten.)

Profesjonelle boksere har en lignende evne. En jabb fra Muhammad Ali brukte fattige 40 millisekunder på å nå ansiktet til et offer som sto en knapp halvmeter unna. Hadde ikke Alis motstandere kunnet forutse den på grunnlag av kroppsbevegelser, ville de blitt truffet midt på nesa av hvert slag og tapt på knockout i første runde. (Alis evne til å skjule hvor et slag var på vei og dermed gjøre motstanderens forutsigelse til skamme betydde ofte at de var ferdige noen få runder senere, uansett.)

Selv ferdigheter som framstår som rent instinktive – å hoppe og ta en retur etter et skudd i basketball – bunner i tillært perseptuell ekspertise og en database med kunnskap om hvordan små endringer i kroppsstillingen til skytteren vil endre ballens bane. Det er en database man bare kan bygge opp gjennom iherdig trening.²

Uten den databasen er enhver idrettsutøver en sjakkmester stilt overfor en tilfeldig stilling på brettet, eller Albert Pujols mot Jennie Finch – ribbet for den informasjonen som gjør at han kan spå framtiden.³ Siden Pujols ikke hadde noen database i hodet over Finchs bevegelser eller kastemønstre, ja ikke engang over hvordan en softball roterer i lufta, som kunne hjulpet ham å forutse hva som kom, ble han henvist til å reagere i siste øyeblikk. Og Pujols’ skår på enkel reaksjonstid er helt på det jevne.

Da forskere ved Washington University i St. Louis testet ham, plasserte Pujols, den beste slagmannen i sin epoke, seg i 66. persentil for enkel reaksjonstid sammenlignet med et tilfeldig utvalg av studenter.

Ingen blir født med de evnene til framsyn som kreves av en toppidrettsutøver. Da Abernethy studerte øyebevegelsesmønstrene til elitespillere og nybegynnere i badminton, observerte han at nybegynnerne allerede så på den riktige delen av motstanderens kropp, de hadde bare ikke den kognitive databasen de trengte til å trekke ut informasjon fra den. «Hadde de hatt den», sier Abernethy, «ville det vært utrolig mye enklere å trene dem opp til å bli eksperter. Du kunne bare ha sagt: ‘Se på armen. Eller i baseball ville ikke det gode rådet vært å ‘holde øynene på ballen’, det ville vært: ‘Følg med på skulderen.’ Men hvis du faktisk sier det, blir gode spillere dårligere.»

Når et menneske øver på en ferdighet, det være seg å kaste, slå til en ball, eller å kjøre bil, vil de mentale prosessene forbundet med å utføre ferdigheten bevege seg fra de høyere, bevisste områdene av hjernen i frontallappen og bakover til mer primitive områder som styrer automatiserte prosesser. De blir til aktiviteter du kan utføre «uten å tenke».

I idrett omfatter automatiserte prosesser i hjernen helt spesifikt den ferdigheten man har øvd på. Prosessene er så spesifikke at nevroradiologiske studier av idrettsutøvere som trener på en bestemt oppgave, viser at aktiviteten i frontallappen kun dempes når de utfører nøyaktig den oppgaven. Når løpere plasseres på en sykkel eller armsykkel (der pedalene beveges med hendene i stedet for føttene), øker aktiviteten i frontallappen sammenlignet med når de løper, selv om man ikke skulle tro sykling eller armsykling krevde så mye bevisst tenkning. Den fysiske aktiviteten man trener på, blir svært spesifikt automatisert i hjernen. For å plukke opp Abernethys poeng igjen, er det å «tenke» på en handling et tegn på at man er en nybegynner innen en idrett. Det kan også være en nøkkel til å forvandle en ekspert tilbake til en amatør. (Psykologen Sian Beilock ved University of Chicago har vist at en golfspiller kan overvinne problemer med å svikte under press ved putting – «paralyse ved analyse» kaller hun det – ved å synge for seg selv og slik holde de høyere, bevisste områdene i hjernen opptatt.)

«Klynging» og automatisering er følgesvenner på veien mot ekspertise. Det er bare ved å gjenkjenne kroppssignaler og -mønstre med den slags hastighet som preger ubevisste prosesser, at Albert Pujols kan avgjøre om han skal slå etter en ball når den så vidt har forlatt kasterens hånd. Det samme gjelder quarterbacken Peyton Manning. Han kan ikke stoppe idet motstanderlagets muskelbunter kommer stormende, og bevisst gå igjennom defensive oppstillinger og mønstre han har tilegnet seg gjennom timer og år med trening og studier av kampvideoer. I løpet av sekunder må han la blikket sveipe over banen og kaste. Han er en stormester som spiller lynsjakk, men med linebackere og safetyer i stedet for springere og bønder. (På samme tid stokker forsvarskoordinatorene i amerikansk fotball spillerne sine for å prøve å vise Manning et sjakkbrett som ser misvisende eller tilfeldig ut.)

Resultatet av ekspertisestudier fra de Groot til Abernethy kan sammenfattes i en enkel setning: «Det er programvare, ikke maskinvare.» Ekspertisepsykologer jeg pratet med, gjentok dette som om det var hakk i plata. Det vil si, de perseptuelle idrettsferdighetene som skiller eksperter fra amatører, er tilegnet, eller nedlastet (som programvare), via øving. Menneskemaskinen leveres ikke med det som standard. Den kjensgjerningen var med på å gi liv til den mest kjente teorien i moderne idrettsekspertise, en som ikke har noen plass til gener.

Det begynte med musikere.

I forbindelse med en studie i 1993 kontaktet tre psykologer musikkhøyskolen i Vest-Berlin, som hadde et verdensomspennende ry for å produsere fiolinister i verdensklasse.

Lærerne ved musikkhøyskolen hjalp psykologene å plukke ut: ti av de «beste» fiolinstudentene, dem som kunne bli internasjonale solister; ti studenter som var «gode» og kunne tjene til livets opphold i et symfoniorkester; og ti svakere studenter som de kategoriserte som «musikklærere», fordi det var den sannsynlige yrkesveien deres.

Psykologene gjennomførte inngående intervjuer med alle de 30 studentene, og visse likheter trådte fram. Alle musikerne fra alle de tre gruppene hadde begynt med systematiske spilletimer da de var rundt åtte, og alle hadde bestemt seg for å bli musiker da de var omtrent 15. Og til tross for forskjellene i ferdigheter brukte fiolinistene fra alle de tre gruppene hele 50,6 timer i uka på musikken, det være seg undervisning i musikkteori, å lytte til musikk eller å øve og spille for publikum.

Så dukket en viktig forskjell opp. Antallet timer som fiolinistene i de to øverste gruppene brukte på å øve på egen hånd: 24,3 timer i uka mot 9,3 for den nederste gruppen. Kanskje ikke overraskende vurderte musikerne da også øving på egen hånd som det viktigste aspektet ved opplæringen, om enn mye mer anstrengende enn aktiviteter som gruppeøvelser eller å spille for moro skyld. Livet til fiolinistene i de to øverste gruppene syntes å dreie seg utelukkende om øving og restitusjon. De sov 60 timer i uka mot 54,6 for den nederste gruppen. Men heller ikke antall timer brukt på å øve alene skilte de to øverste gruppene fra hverandre.

Derfor ba psykologene fiolinistene om å tenke tilbake og anslå hvor mye de hadde øvd siden de begynte å spille. De beste fiolinistene hadde begynt å trappe opp antallet øvingstimer tidligere. Ved tolvårsalderen hadde de beste fiolinistene et forsprang på rundt 1000 timer på de framtidige lærerne. Og selv om de to øverste gruppene brukte like mye tid på håndverket sitt ved musikkhøyskolen, hadde de vordende internasjonale solistene i gjennomsnitt lagt seg opp 7410 timer øving alene innen de fylte 18, mot 5301 timer for den «gode» gruppen og 3420 timer for de framtidige lærerne. «Altså», skrev psykologene, «er det fullstendig overensstemmelse mellom gruppenes ferdighetsnivå og gjennomsnittet av samlede øvingstimer alene med fiolinen.» I bunn og grunn konkluderte de med at det som kunne ha blitt tolket som medfødt talent, egentlig var årevis med oppsamlet øving.

Bemerkelsesverdig nok oppdaget psykologene at fremragende pianister i gjennomsnitt hadde samlet et lignende antall øvingstimer som de beste fiolinistene, som om det fantes en universell regel for ekspertise. Forskerne brukte anslagene for ukentlige øvingstimer til å antyde at fremragende musikere, uansett instrument, samler 10 000 timer med øving innen de fyller 20, og at dyktige utøvere bedriver mer «bevisst øving»: den typen anstrengende øvelser som strekker elevens kapasitet. Den typen øvelse som oftest gjøres i ensomhet.

I artikkelen, som er blitt berømt – «The Role of Deliberate Practice in the Acquisition of Expert Performance» – utvidet forfatterne konklusjonene til å gjelde idrett og siterte Janet Starkes’ okklusjonstester, som viste at tillært perseptuell ekspertise er viktigere enn ren reaksjonsevne. Antallet samlede øvingstimer, mente de, opptrådte forkledt som medfødt talent både i musikk og idrett.

Hovedforfatteren av artikkelen, psykologen K. Anders Ericsson, som nå arbeider ved Florida State University, ble etter hvert sett på som mannen bak «10 000 timer til ekspertise»-regelen – selv om han selv aldri omtalte det som noen «regel». Blant dem som studerer ferdighetstilegnelse, kalles teorien ofte «rammeverket for bevisst øving».

Ericsson blir ansett som en ekspert på eksperter. Han og andre talsmenn for det teoretiske rammeverket hevdet videre at det som egentlig ligger bak det vi kaller medfødt talent i aktiviteter fra sprint til kirurgi, er det samlede antall øvingstimer.

Etter hvert som genforskningen vant terreng, begynte Ericsson å innarbeide den i artiklene sine. I en artikkel fra 2009, «Toward a Science of Exceptional Achievement», skriver Ericsson og medforfatterne at de genene som trengs for å bli toppidrettsutøver (eller topp-hvasom-helst, egentlig), «finnes i DNA-et til alle friske individer». Fra det perspektivet skiller topputøvere seg ut gjennom øvingshistorikken, ikke gjennom genene sine. Medienes tolkning av Ericssons teorier har ofte vært at 10 000 timer er både nødvendig og tilstrekkelig for gjøre hvem som helst til topputøver i hva som helst. Ingen, hevdes det, oppnår ekspertise med mindre, og alle oppnår ekspertise med den mengden.

I kjølvannet av en rekke bestselgende bøker og haugevis av artikler har 10 000-timersregelen (også kjent som tiårsregelen) blitt allment akseptert blant dem som arbeider med utvikling av idrettstalenter, og en drivkraft for hardtrening fra ung alder.

I noen tilfeller har skribenter som populariserer Ericssons arbeid, tatt hensyn til individuelle genetiske forskjeller i tillegg til de forskjellene som skyldes antallet øvingstimer, mens andre har fremmet 10 000-timersregelen i en rigid, absolutt variant uten rom for genetisk begavelse. Under arbeidet med denne boka har jeg sett de 10 000 timene bli oppgitt som suksessoppskriften på vidt ulike arenaer, fra et intervju med en forsker fra USAs olympiske komité til det årlige brevet fra et hedgefond til investorene, der de nevnes som en grunnsetning for gevinst.

Jeg har til og med blitt kjent med en golfspiller som setter regelen på en svært personlig prøve.