Kirsti MacDonald Jareg

IRLAND

– EN KELTISK REISE

Dindsenchas

Jeg er i Irland for å jakte på fortellinger. Små hårete anekdoter. Fortellinger med rare fasonger eller altfor mange ben. De store skapelseshistoriene. De skammelige beretningene som bor i huler og ikke tåler dagens lys. De gamle, keltiske skaldene hadde til og med et eget navn for historier og myter forankret i det barske, karrige landskapet: Dindsenchas [Din-shen-eh-chas] – «fortellinger om steder». Det var slike historier jeg ville jakte på, lokke fram, grave etter på reisen rundt den irske kysten.

Kirsti MacDonald Jareg (1966) er norsk-skotsk sakprosaforfatter og spaltist og har publisert reise- og historieartikler i en rekke aviser og tidsskrift. Hun har tidligere utgitt Øyene i vest. Hebridene, Orknøyene og Shetland (Cappelen Damm).

© MacD Books 2016

www.macdbooks.com

Forfatter har fått støtte fra Det faglitterære fond

til å skrive denne boken.

ISBN 978-82-690404-4-9

1.utgave. 2016

Omslag: Kai Havig-Gjelseth

Forfatterfotografi: Sverre Aurstad

Alle andre fotografier: Kirsti MacDonald Jareg

Kart: Cappelen verdensatlas (1935)

Materialet i denne publikasjonen er omfattet av åndsverkslovens bestemmelser. Uten særskilt avtale med MacD Books er enhver eksemplarframstilling og tilgjengeliggjøring bare tillatt i den utstrekning det er hjemlet i lov eller tillatt gjennom avtale med Kopinor, interesseorgan for rettighetshavere til åndsverk. Utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatningsansvar og inndragning, og kan straffes med bøter eller fengsel.

I SOLENS RETNING – PROLOG

Jeg har kjørt meg vill i Connemara. Dype grøfter vitner om at torven, som har vokst seg dyp i flere tusen år, er tatt opp med maskin eller spade. Hårete klumper ligger stablet i lave stakker og tørker i vinden. Fjellkjeden Twelve Bens ruver kvartsittgrå i øst. Connemara-ponnier med brede rygger hviler de tunge kroppene mot hverandre. Manene blafrer i vinden. Én ting er sikkert: Jeg er langt fra havet, snur og vender slukøret tilbake til hovedveien.

Jeg hadde kjørt fra den lille kystlandslandsbyen Carraroe i retning Galway mens jeg kikket intenst etter et skilt til Lettermore, en liten øy med broforbindelse. Var den virkelig så «lavtliggende og dyster» som guideboken hevdet? Kartet viste at jeg skulle ta av fra hovedveien i østlig retning, men intet skilt, verken på gælisk eller engelsk, antydet at jeg var på rett vei. Til slutt hadde jeg tatt en sjanse og vrengt av fra riksveien. Nå befant jeg meg på Connemaras lyngheder, der gjørmete traktorveier tilsynelatende førte ut i ingenmannsland. Det eneste som rørte seg, var ponniene, myrullen og en bekk farget svart av sin trege vandring gjennom torvmyrene.

Jeg hadde egentlig gitt opp da jeg på tilbakeveien suste forbi et skilt med et gælisk stedsnavn: Leitir Móir. Lettermore! Jeg hadde simpelthen oversett det. Hvordan kunne jeg være så blind? Jeg snudde og kjørte tilbake igjen, men ingen skilt i min kjøreretning viste vei til den lille øya. Ikke engang de berømte Aran-øynene var tilgodesett med et skilt.

Enhver som kjører bil eller tar seg fram med sykkel i Irland, må vite én ting: Hvis du ikke finner fram, er det ikke nødvendigvis noe galt med retningssansen eller kartene. Det kan hende at du rett og slett kjører i motsatt retning av hva det irske veivesenet mener er riktig. At du kjører mot solen i stedet for å være tro mot gamle irske ritualer som pålegger kelterne å utrette sine ærender i solens retning. Før fiskeren legger til havs, vender han fartøyet med solen. Når pilegrimen vandrer rundt en hellig brønn syv ganger, følger han solens gang over himmelen, fra øst til vest, slik kelterne gjorde i druidenes tid. Legenden forteller at da St. Patrick misjonerte i Irland, forsto han irenes dype ærefrykt for solen. Derfor har det keltiske korset fortsatt en sirkel. Eller er det sirkelen som har et kors?

Det var i Connemara jeg tok avgjørelsen. Min irske reise skulle følge kysten i solens retning. Ikke som én lang tur, men som flere reiser til forskjellige årstider. Fuktige, knottfylte sommerdager. Vindherjete høstmåneder. Bleke vinterdager med snø på fjelltoppene. Milde vårmåneder der gulltorn, rhododendron og tusenfryd blomstrer oppetter åsryggene.

Og ved å reise på keltisk maner, i solens retning, ville jeg forhåpentlig slippe å lete etter skilt i bakspeilet.