Lena Roer

Tideverv

Roman

Andre utgivelser av Lena Roer:

Ringrosen. Jakten på en sannhet, 2014 (Juritzen)

Omslagsdesign: @Stoltzedesign

© Calendula forlag og formidling, Fredrikstad 2016

© Lena Roer

Materialet er vernet etter åndsverkloven. Uten uttrykkelig samtykke er eksemplarfremstilling, som utskrift og annen kopiering, bare tillatt når det er hjemlet i lov (kopiering til privat bruk, sitat o.l.) eller etter avtale med Kopinor. (www.kopinor.no) utnyttelse i strid med lov eller avtale kan medføre erstatnings- og straffansvar.

Tilrettelagt for ebok av eBokNorden as

ISBN 978-82-690601-1-9 (ePub)

ISBN 978-82-690601-0-2 (trykk)

www.calendula.no

Til Jens,
læreren som
oppfordret meg
til å skrive

Før historien

PÅ MANGE MÅTER handler livet om å gjøre valg. Valgene vi tar, bestemmer livsretningen vår, definerer livsveien, definerer oss som mennesker.

Min bestemor Randi gjorde tidlig noen svært sterke valg, valg vi i dag kan undres over at en så ung jente ville våge på den tiden. Denne historien er et forsøk på å forstå et menneske som støtt gikk sin egen vei, som var tydelig i det meste hun gjorde, og som vi i dag, til vår overraskelse, ser har gjort mer for andre enn hva vi tidligere har hatt noen anelse om.

Hva denne kvinnen har betydd for meg personlig, er det vanskelig å sette ord på. Ved å få gå inn i hennes historie, reise hundre år tilbake i tid og vandre ved siden av henne gjennom denne tidlige fasen i hennes liv, har også jeg endret meg. Når hun har gjort en erfaring, har jeg på mange måter opplevd det samme i mitt liv. Når hun har måttet lære å takle livets skarpe kanter, har jeg sittet ved siden av henne på skolebenken. At det var unge Randi som skulle vise meg veien til min egen selvstendighet og etablering av eget forlag, føles som en naturlig konsekvens av dette. Min opplæring startet på bestemorskolen da jeg var tre år. Jeg tror jammen, og heldigvis, at jeg har mange år igjen før jeg kan skrives ut. Kvinners stilling i samfunnet har endret seg mye på 100 år. Heldigvis. Like fullt henger dessverre fortsatt mange mennesker og samfunn igjen i gamle tenkemåter, og fortsatt kjemper kvinner over hele verden for likestilling, likelønn og likeverd. Elise Ottesen-Jensens ord har derfor like stor gyldighet i dagens kamp for kvinners menneskeverd som den gangen hun reiste rundt på de svenske landsbygdene og med løftet neve ga kvinner håp om at det fantes et bedre liv der ute: « Vær vred og tapper!» Nå er tiden inne for et nytt tideverv, et nytt tidsskifte.

Dette er oppretting av unnlatelse. Dette er fortsettelsen på min historie om bestemor, slik den kan ha vært. Sannheten er det fortsatt bare hun som bærer.

Kapittel 1

Amerikabåten «Stavangerfjord», innseilingen til New York, USA,

16. februar 1926

LYDEN. ENNÅ FJERN, men for første gang på mange dager kan hun høre, eller kanskje mer kjenne, det dype signalet fra tåkeluren på det store passasjerskipet, som en lav frekvens i egen kropp. Det er som om den mollstemte ulingen for et øyeblikk vekker noe håpefullt i henne. En forventning. Om det nye som ligger foran henne, det som hun endelig har sagt ja til å være med og oppleve. Er dette lyden av … Amerika?

Randi kaster raskt dyneteppet til side, trekker kretongforhenget fra køyen og lar de bare føttene synke ned i det tykke teppet på gulvet, det som purseren kalte «beste kvalitet brysselerteppe» da han med stolt mine innlosjerte henne på dobbeltlugaren for ni døgn siden. Men i dag har ikke Randi tid til å nyte følelsen av, eller overraskelsen over, at det faktisk går an å ha så myke tepper. Hun tar et skritt bort til den motstående plysjsofaen. Setter kneet i, slik at hun kan trekke gardinene fra vinduet og kikke ut.

Det er ennå tidlig. Mer natt enn grålysning, men et sterkt lys bryter mørket. Randi flytter seg for å unngå gjenskinnet i glasset. Undres et øyeblikk på om lyset kommer fra en lanterne på et passerende skip, men det er vanskelig å se. Hun anstrenger øynene ytterligere. Stirrer mot mørket bakenfor lyset. Etter noen sekunder erkjenner hun at lysstrålen må komme fra noe som ligger stille. Hun snur seg mot overkøyen for å se om piken hun deler lugar med, har våknet, slik at hun kan spørre henne, men konstaterer at pusten ennå går tung bak gjentrukne gardiner.

Randi vender seg mot vinduet igjen. Myser med rynkede bryn. Snart kan hun lese navnet «Ambrose» med store, påmalte hvite bokstaver på et rødt skrog. Fortalte ikke papa at fyrskipet ligger oppankret ved leden inn til «Lower New York Bay»? Hun synes å minnes at han hadde sagt det siste med sterk amerikansk aksent. Randi har flere ganger lagt merke til at faren er blitt svært amerikanisert på de ti årene han har bodd i USA. Han strør om seg med amerikanske ord og uttrykk, og selv i Norge presenterer han seg som «Marine Superintendant of the South American Pacific Line». Det gjør at det kan høres ut som om han er eier av rederiet i San Francisco, og ikke den mektige A.O. Lindvig i Oslo. Papa strør stadig vekk om seg med ord som «fantastic» eller «amazing» når noe går bra, og det pussige ordet «baloney» bruker han om noe han synes er tull og tøys, og det er i grunnen ganske mye. Papa prater med alle han ser, og tar mer enn gjerne store ord i bruk. Enda flere enn hun kan huske at han gjorde tidligere.

Han har alltid likt å flotte seg, papa. Vise at han er en «verdensmann», som mama gjerne kalte ham. Randi har forstått at han har kostet ganske mye på henne, den eneste datteren sin, for denne turen. Ikke bare handlet de inn nye klær og sko til henne i Oslo, papa insisterte på at hun også skulle bo på 1. klasse, eller kabinklasse, som det heter nå, enda hun hadde sagt at det gikk helt fint med 3. klasse. Han skulle bare visst hvilke forhold hun tidvis hadde bodd under der oppe i nord – men han har ikke spurt, og hun har heller ikke fortalt. Hadde han visst, hadde han sikkert beordret henne sørover igjen, for alltid. Ikke bare nøyd seg med at hun tok et års permisjon fra lærerjobben. Helt til det siste hadde han mast om at hun skulle søke fullt immigrasjonsvisum, og ikke bare turistvisum. At Randi har holdt på sitt, irriterer faren grenseløst. Hun vet det. Derfor var hun heller ikke overrasket over at han blankt avfeide forslaget om at hun kunne bo på noe annet enn den beste klassen på overfarten. Han ville ikke høre snakk om at hans datter skulle bo nede på 3. klasse «med disse lusebefengte og uflidde fattigfolkene» som kunne smitte henne med «alskens sott og svie». Selv har han fri reise med alle bekvemmeligheter, siden han har «eierinteresser» i Den norske Amerikalinje.

Mens de ennå var i Oslo, hadde Randi faktisk vært med papa til linjefartens hovedkontor, i det nye og storslåtte bygget nede ved Østbanen. Han hadde vært så stolt da han en dag kom og fortalte at han hadde fått en avtale med den mektige direktøren, Gustav Henriksen. Da dagen opprant, var han like forventningsfull som en guttunge på 17. mai. Man skulle nærmest tro at vi er invitert til kongens slott, hadde Randi tenkt da de sto foran det ruvende hovedkontoret på Jernbanetorget. Henriksen hadde vært svært imøtekommende og hilst overstrømmende på dem begge. Underveis i samtalen tilbød NAL-direktøren papa tykke cubanske sigarer som de dampet på til rommet ble fullstendig røklagt, alt mens de diskuterte om Den norske Amerikalinje skulle overta et av lasteskipene til the South American Pacific Line. Papa hadde gitt Henriksen en flaske amerikansk brandy som takk for visitten, flirt og sagt at en mann i hans stilling i Amerika ikke hadde noen videre problemer med å omgå brennevinsforbudet. Henriksen hadde vært med på notene og hentet frem to glass. Snart hadde de skålt for fremtidige forretninger.

Siden, da far og datter var på vei ned den store trappen mot hallen, hadde papa vært svært så lett på foten. Han hadde smånynnet mens han holdt den tunge døren for Randi på vei ut, tydelig fornøyd med hva han hadde oppnådd med besøket.

«Tenk det, Randi! Det er ikke alle forunt å få møte selveste direktør Henriksen i egen høye person», hadde han sagt, og sett oppglødd på henne med stolthet i blikket, som for å forsikre seg om at hun virkelig forsto hvilken begivenhet hun nettopp hadde vært med på.

Randi hadde nikket tilbake, men unnlatt å si noe. Så hadde hun trukket på skuldrene, mest som en refleks. Da hadde papa fnyst, snudd rundt på hælen, justert hatten og rettet kraven. Så hadde han løftet armen, som et signal til at alle bilister måtte stoppe, idet han strenet over den trafikkerte gaten i retning av Østbanen og toget som skulle ta dem til Bergen. Der skulle de gå om bord i amerikabåten «Stavangerfjord», så snart papa hadde sluttført nye avtaler om frakt av gods med flere av de store Bergensrederne. Både Mowinckel og Westfal-Larsen hadde vært nevnt.

Hun hadde blitt stående igjen og se etter faren, betraktet hvordan han med sin store selvsikkerhet formelig hadde stoppet trafikken kun ved sin væremåte. At han ikke var så høy, tok han igjen i bredde, pondus, et markert, firskårent ansikt og skreddersydde klær. Mulig det var da hun innså det, at han på mange måter var blitt en totalt ukjent mann for henne, han var en hun ikke hadde sett på mange år. At han forlot Randi og hennes to år yngre bror Philip hos tante Sevy på Solbakken i Kragerø, mens han selv flyttet til San Francisco med sin nye kone, Martha, var fortsatt sårt å tenke på. Ja, nesten like ille som at mama døde i den skrekkelige togulykken i 1912. Fire år senere hadde papa plutselig fortalt at han lenge hadde følt seg så ensom. Derfor hadde han bestemt seg for å gifte seg på nytt. Tre dager etter bryllupet reiste han med sin unge brud til Amerika. Hun var 23 år, bare ni år eldre enn hans egen datter.

Fra fortauet kunne denne samme datteren nå se hvordan faren vinket henne etter seg, alt mens han fortsatte med travle skritt mot inngangen til den store Østbanehallen. Papa var kaptein i hjerte og sinn og vant til å være den som gir ordre. Akkurat idet han tok tak for å åpne døren, sto en tanke veldig klar for henne: «Dette er papas verden – og nå er det jeg som har valgt å være med ham.» Det var bare å skynde seg etter.

Randi står foran vaskestellet i lugaren. Hun trekker den fotside nattkjolen over hodet og slenger den på køyen, fyller varmt vann i porselensvasken før hun skvetter vann i ansiktet og på nakken. Unngår deretter å møte blikket i speilet, det blikket som noen ganger spør henne hva hun egentlig har fore. Hvorfor er hun her nå, på vei til Amerika? Hun som endelig følte at hun hadde falt på plass, og det på et sted hun aldri hadde kunnet forestille seg.

I stedet henter hun en av de nye kjolene fra klesskapet, finner hodeåpningen og trekker den over hodet. Lar en marineblå kjole falle på plass av seg selv, som en beskyttende ham rundt kroppen. Tenker et øyeblikk på hvor godt hun liker dagens mote, med vide kjoler i tunge tøystoffer. Papa har flere ganger kommentert hvordan dagens mote skjuler alt som gjør en kvinne kvinnelig, selv om den nye moten viser mer hud. Selv synes Randi at den er behagelig og gjør alt så mye enklere. Hun husker hvordan mama måtte snøre seg inn hver dag med tunge korsetter. Midjen hennes var svært smal, selv etter at hun fikk barn. Selv ligner hun nok mer og mer på papa, hun innser det.

En annen ting papa går og brummer over, er alle kvinnene som for tiden klipper håret kort, en såkalt «bob cut». Midjeløse, knekorte kjoler og kortklipt hår er noe av det styggeste han vet. Det har han uttrykt mange ganger i de seks ukene de har vært sammen, og særlig etter at reisen med «Stavangerfjord» startet. På kabinklassen er det mange fjonge frøkner som allerede har startet jakten på lykken i Amerika, muligens er planen også å finne seg en rik mann. Hver kveld danser de seg svette i salongen med en ny dans som heter «charleston». De mest frimodige har pannelugg, kortkort nakke og utringede kjoler. Lårlange perlekjeder snurres i takt med den raske musikken. «Flappers» kaller papa dem med et foraktelig grin, som om det er et nymotens ord for tøyte, tøs eller kanskje det mest unevnelige: hore.

Det er underlig å bli kjent med sin egen far på nytt etter så mange år. Den tanken har slått Randi mer enn én gang disse ukene. Hun innser at svært mye har skjedd på de syv årene som har gått siden sist hun så ham. Også med henne. Da papa reiste for å bosette seg i San Francisco i 1916, forlot han datteren som et barn. En hulkende fjorten år gammel jente på Vippetangen, i byen som ennå het Kristiania. Han hadde lovet å hente henne og broren Philip over til Amerika så snart krigen var over. Når det ble trygt å krysse Atlanteren igjen. Da han endelig kom, hadde de sluttet å håpe. Begge takket nei til å bli med over da han besøkte Norge i 1919, men drømmen om et liv med papa, å bo sammen som en familie, hadde aldri helt sluppet taket.

Det er derfor jeg er her nå, hvisker hun innbitt til øynene i speilet. Jeg prøver å bli en del av en familie. Mens min far ennå vil ha meg. Hun kikker raskt bort til forhenget i overkøyen. Håper ingen andres øyne følger med. Et gråblått blikk i speilet er det eneste som møter henne. Det som svarer uten gjenkjennelse.

Randi rister av seg tankestrømmen. Vet at det verken er tid eller sted for å gå inn i det hun så lenge har gjort alt for å holde på avstand. Hvilken nytte vil det vel gjøre å grave i det forgangne nå … På ny lyder signalet om at de nærmer seg New York. Losen har nok kommet om bord nå. Papa har fortalt at han pleier å entre skipet så snart det har passert «Ambrose». Hun rusker i forhenget til lugarvenninnen, dulter i det hun tror er en arm. Hvisker at det er på tide å våkne.

«Vi er snart fremme. Om ikke lenge kan vi gå i land. I Amerika!»

Folk har så smått begynt å samle seg ved relingen når Randi kommer ut på nedre promenadedekk. Selv i grålysningen er det ikke vanskelig å se og kjenne forventningen og gleden deres over det som ligger fremfor dem: Drømmen som snart skal gå i oppfyllelse. Familier står tett sammen, som for i fellesskap å bygge krefter til dette himmelvide skrittet de er i ferd med å ta. Mødre har barn på armen. De større holdes godt fast i hånden, alt mens fedre legger en arm rundt dem alle, som beskyttelse mot farer fra det ukjente. Det fortelles og forklares på mange språk og pekes i ulike retninger, mest innover mot Manhattan og Frihetsstatuen. Selv om det ennå ikke er mye å se, vet alle at det ligger der: Det nye landet. Snart skal de ankre opp på Swinburne Island ved karantenestasjonen, «The Quarantine», slik at leger kan komme om bord for å undersøke om det finnes passasjerer som er syke eller bærer med seg smitte. På Ellis Island venter en mer inngående undersøkelse, men kun for 3. klassepassasjerene.

Papa har fortalt at selv den minste lille halting, snufsing eller hosting kan være grunn nok til å sette folk i karantene på sykehuset på øya. Den syke slipper ikke inn før han eller hun blir erklært helt frisk. Passasjerenes helse er nemlig rederiets ansvar. Papa mente at ledelsen i Amerikalinjen neppe har glemt julen 1915, da skipet «Kristianiafjord», med alt av mannskap og passasjerer, måtte ligge fjorten dager i karantene fordi en finsk mann hadde stukket av fra sykelugaren. Legene trodde han hadde meslinger. Da det viste seg å være kopper, var det ingen bønn. Det året ble julefeiring om bord byttet ut med full rengjøring og desinfisering.

«Det er mest øyesykdommen trakoma de amerikanske myndighetene frykter, men det sies at selv tynn hårvekst kan få øvrigheten til å være på vakt! Det er jammen godt vi reiser på 1. klasse, Randi», hadde papa fleipet i går kveld. De var invitert til å sitte ved kapteinens bord denne siste kvelden. Spøken var helst adressert til kapteinen selv, Kjeld Stub Irgens. Da papa hadde fortsatt med at «ellers ville jeg garantert blitt stoppet fordi jeg er blitt så tynn i håret!», hadde han sett seg rundt på de andre herrene. Mange hadde flirt og klappet seg selv på blanke skaller, før alles blikk igjen hadde gått til bordets midtpunkt. Kaptein Irgens hadde bare trukket på skuldrene, strøket seg lett over det fyldige, mørke, bakoverkjemmede håret og sagt at han heldigvis selv aldri hadde hatt noe å frykte i så måte. Med uro innså Randi snart hvilken virkning den kommentaren hadde på faren.

«Nei, men man kan jo aldri vite hva som kan ramme en av andre ting», hadde papa ufortrødent fortsatt, før han tømte glasset for så å stirre rett på kapteinen igjen.

«Jeg har forstått at De setter pris på å ta turen ned til ’bermen’ på 3. klasse, kaptein Irgens, eller har jeg misforstått?» hadde han spurt med bydende stemme.

Randi kikket bekymret bort på alle de tomme glassene foran ham. Hadde hun turt, hadde hun sparket ham, sin egen far, på leggen, der og da.

Kaptein Irgens lot seg ikke affisere. Rolig la han ned bestikket og satte det intense, mørke blikket sitt i det han antagelig oppfattet som en bråkjekk norskamerikaner. Så hadde han sagt med avmålt stemme og smalt blikk:

«Hvorfor skulle jeg ikke det, om jeg tør spørre, Superintendant Svendsen? Det er på mange måter 3. klassepassasjerene vi lever av. De er vår største kundegruppe. At vi her på ’Stavangerfjord’ får være med og oppfylle vanlige folks drømmer og lengsler – ved å frakte dem trygt over Atlanteren, under sømmelige forhold og til en pris de kan leve med, er noe ikke bare jeg, men hele Amerikalinjen er svært stolte av. Derfor er også forholdene på 3. klasse mye bedre hos oss enn på mange andre transatlantiske passasjerskip! Det hadde du sett hvis du tok turen ned.»

Det hadde blitt helt stille rundt bordet. Ingen hadde forventet en slik direkte tale fra skipsføreren til en av deres likemenn rundt bordet. Likevel, det var heller ingen som hadde våget å kommentere, noe som gjorde at Irgens fortsatte:

«Hvis jeg som kaptein skulle være så jålete at jeg ikke ville omgås brorparten av passasjerene mine, ville jeg vært et lite og fattig menneske.» Og med det hadde han løftet glasset sitt, rettet det mot Randi og sagt: «Skål for hedersfolkene på 3. klasse!» Deretter snudde han seg og fortsatte rolig passiaren med ekteparet som satt ved hans venstre side. Kinnene til parets frue hadde raskt blitt blussende røde, og så hadde hun frenetisk begynt å fikle med det lange perlekjedet rundt halsen.

Kaptein Irgens er nesten som en kjendis å regne, tenker Randi. Hun har hørt at han omgås selve kongefamilien. Til og med blant mannskapet er han svært populær, for ikke bare går han for å være en god og rettferdig sjef, han har også ord på seg for å være en svært dyktig sjømann. Irgens er kaptein, nest Gud! At han heller ikke er av typen som kjæler for de bedrestilte, bekjentgjorde han tydelig over damaskduken og krystallglassene i går kveld.

Randi hadde sett ned. Kjent at hun også rødmet, men av ganske andre grunner enn kvinnen med perlekjedet. Hun hadde ikke engang trengt å gløtte bort på faren for å føle harmen han utsondret – over halvveis å ha blitt latterliggjort av selve kapteinen – og det fremfor de andre viktige passasjerene på kabinklassen. 1. klasse, som de selv fortsatt yndet å kalle det.

I løpet av middagen hadde Randi imidlertid forstått at storparten av mannfolkene faktisk var enig med papa. Blant de «eleverte» hadde det i løpet av turen vært en del snakk om hvorfor kaptein Irgens spiste middag med passasjerene på 3. klasse. Noen mente at Irgens besudlet det opphøyde og ærefulle i å være invitert til kapteinens bord når han også inviterte gjestene nedenunder til festmåltid, men da ved grove langbord der suppekjøtt og poteter servert med skall sto på menyen, alt mens han skålte med den såkalte bermen i varmt og dovent øl.

Hvordan disse herrene kan vite hvordan det er på 3. klasse, er mer enn Randi kan begripe. Som om de noen gang har vært der nede. Kapteinen har ikke gjort det minste for å skjule at han alltid spiser nedenunder med stor glede, og at det for ham er en ære å få holde foredrag for passasjerene på 3. klasse om hva som venter når de entrer det forjettede land, praktiske opplysninger som vil hjelpe dem den første tiden. I tillegg pleier han å lære bort noen vanlige amerikanske gloser. Det er ikke alle som er så stødige i språket de snart bør beherske, hvis de da ikke har tenkt å bosette seg på «Lapskaus Boulevard» i Brooklyn. Der bor det så mange nordmenn at det visstnok er lite behov for å kunne annet enn norsk i det daglige.

Kapteinen hadde forlatt gjestene ved bordet, og den oppbrudne stemningen lå som en seig masse rundt dem. Et par av herrene hadde derfor trukket seg tilbake og søkt tilflukt i røkesalongen, men fortsatt gjorde flere par et forsøk på å holde en hyggelig passiar rundt bordet. Det var bare delvis vellykket. Det var da Randi plutselig merket at papa stirret olmt på henne.

«Hvorfor skålte Irgens om 3. klasse-rampen akkurat til deg?» snøvlet han med sammenbitte kjever. «Har du vært der nede, kanskje?» Hun hadde ikke svart, men det var visst heller ikke nødvendig.

«Hø … du kan ikke dy deg, hva? Den fordømte utposten av en nordlandsøy har ødelagt deg. Du MÅTTE menge deg med fattigungene nedenunder!» Blikket hans var rødt og svømmende.

«Hysj, far, dette kan vi snakke om siden», hadde hun hvisket lavt.

«Hvis du har noe du vil lære barn, kan du vel begynne med dem på din egen klasse? Her finnes nok av silkeramp som ingen tar tak i. Selv ikke mødrene ser ut til å bry seg om hvordan barna deres oppfører seg!»

Randi fulgte det blanke blikket hans til kvinnen med perlekjedet, som nå hadde flyttet seg bort i salongen ved scenen, og funnet trøst og selskap i en sigarett med langt munnstykke i perlemor. Foten danset, vippende, en anelse i utakt med de livlige charleston-rytmene fra skipsorkesteret.

Kapittel 2

DET BLÅSER EN sur isvind fra nordvest. Havet er svart, og bølgetoppene får store iltre skumtopper som fråder hver gang skipet treffer dem. Randi kniper øynene sammen for å skåne dem mot iskrystallene som vinden bærer med seg. Hun trekker kåpen tettere rundt kroppen. Drar den store, varme, vinrøde bøttehatten langt ned, helt til øynene. Vet fra stormdager nordpå at den varmer godt. Selv om den ikke er blant farens favoritter, har han latt henne beholde den. Likevel har han ved flere anledninger påpekt at hun neppe vil få bruk for den gamle ullhatten i Amerika, og i hvert fall ikke i California, som har et ganske annet klima enn hva det er her på østkysten. Martha og småguttene venter på dem på den andre siden av kontinentet. Før de reiser videre med toget i morgen, skal de tilbringe en natt i New York. Papa har bestilt rom på Manhattan, på et hotell han kaller Waldorf Astoria. Da Randi nevnte at hun syntes det hørtes tysk ut, hadde han sett iltert på henne før han lekset opp om hvor eksklusivt hotellet var. Prisen for overnattingen lå implisitt i utsagnet. Randi tror faren forsøker å imponere henne, vise hvor stort og flott alt er «in America». Det har vært mange store ord de siste dagene. Ord hun stadig blir sliten av.

Randi skuer etter faren blant frakkekledde menn med hatt. Ingen svarte da hun banket på lugardøren hans for litt siden. I den etter hvert så tette folkemassen blir det stadig vanskeligere å skille folk fra hverandre. Det er et mylder av hatter og frakker og armer som vinker og peker. Noen ler, andre gråter. De fleste muligens av glede. Eller kanskje av lettelse over at de faktisk har overlevd turen? Barn løftes opp for å se bedre, og enkelte som ikke vet hvor de skal rette blikket, finner noe annet å stirre på. Som på Randi, der hun forvirret står midt i mengden, mens hun strekker hals for om mulig å oppdage den brede ryggen til papa i folkehavet. Hun innser at hun er for lav, og bestemmer seg for å presse seg nærmere trappen opp til øvre promenadedekk. Fra toppen vil hun få bedre utsikt. Endelig klarer hun å få tatt tak i gelenderet, og med det få halet seg opp trappen til sportsdekket over.

Vel oppe får hun plutselig øye på faren, som er i ferd med å klive ned fra skipsbroen. Randi hoier, vinker med armen og får til slutt buksert seg mellom alle som er på vei ned.

«Så, der er du», sier papa når de møtes. Han ser brydd ut. Randi forteller at hun ikke fikk noe svar da hun banket på lugardøren, og at hun derfor gikk for å se etter ham. Han trekker munnviken skjev. Har aldri likt å bli passet på.

«Jeg har hatt en prat med Irgens … Du vet, det ble litt … ja, hva skal jeg si? Beklemt i går. Jeg ville bare forsikre meg om at alt var … fint mellom oss.» Han tier. Rynker brynene og ser mot land.

«Du vet, reder Lindvig er en mektig sjef, og når han ønsker at jeg skal få til en avtale med Den norske Amerikalinje om kjøp av et av the South American Pacific Line sine skip, ville det jo vært ergerlig hvis denne avtalen skulle gå i vasken på grunn av en liten uoverensstemmelse …» Papa retter på hatten, trekker den enda lenger ned og byr henne armen. Randi tar imot. Velger å forbli taus denne gangen.

De passerer badmintonbanen på sportsdekket. Den ligger øde og kald, og nettet er hektet opp på den ene stangen. For noen dager siden, etter en natt med tett snøfall, hadde Randi, mest av kjedsomhet, fått med seg sykepleiersken om bord og samlet noen barn. Da de hadde foreslått at de kunne bygge snømann på sportsdekket, hadde jubelen blant barna vært stor. Randi hadde kjent en frigjørende glede i seg selv også, særlig når barna ga uttrykk for hvor stor pris de satte på dette kjærkomne avbrekket fra den etter hvert nokså ensformige overfarten. En snømann, det var alt de trengte. Der og da var det nesten som å være tilbake med barna nordpå, slår det Randi nå. Hun gløtter bort på de sørgelige restene av byggverket. Mildværet tok livet av den dagen derpå.

Med ett kjenner hun hvor mye hun savner dem. Og ikke bare barna, men selve livet på øya. Gleden og humoren, alvoret og nærheten. I hverdagen. I samtalene. I vennskapene hun har fått. På et par år har hun kommet nærmere enkeltpersoner der oppe enn hva hun har gjort et helt liv sørpå. Tenk at folk kan være så forskjellige, og enda bo i samme land? Her står hun sammen med ham som skal være hennes nærmeste, og så er det som om hun ikke kjenner ham i det hele tatt …

I det samme slår papa ut med armen og sier:

«This is it! The land where dreams come true!» Randi ser bort på karantenestasjonen, som de nå ligger ankret opp like ved. Hun ser på Ellis Island. På de enorme skyskraperne på Manhattan, på Frihetsstatuen. Den mektige gudinnen som holder fakkelen høyt hevet for dem.

I det samme vet Randi hva hun må gjøre.